Michael Palin

Helt sant!

Roman

Oversatt av Arve Torkelsen

THE TRUTH

Copyright © 2012 by Michael Palin

Første gang utgitt av Orion, London

Norsk utgave © juritzen forlag as 2013, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale

kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Andy Bridge

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-425-6

ISBN 978-82-8205-336-5 (trykket)

«Gertrude, sannhet er en svært sammensatt ting.»

Oscar Wilde: En ideell ektemann

Første del: Problemet

Keith Mabbut var forfatter. Det var han overbevist om. Han bodde i London i en toetasjes leilighet i et rødt mursteinshus med gavler i Upper Holloway. Han ville foretrukket å bo nærmere hovedstadens hjerte, men det hadde han ikke råd til, og det var bare en kort spasertur til Finsbury Park Station. På en god dag kunne han være på British Library på mindre enn trettiåtte minutter etter at han hadde dratt hjemmefra. Han bodde sammen med katten Stanley og datteren Julia, som var nitten og gjerne ble kalt Jay. Han hadde et barn til, Sam, han skulle bli skuespiller og bodde ikke hjemme. Mabbut og hans kone Krystyna, som var polsk, var separert. Mabbuts far og mor gikk bort for en god stund siden, med mindre enn et års mellomrom. Han hadde en eldre søster, Lucy, hun bodde i Australia.

Selv om han levde av det skrevne ord, og faktisk hadde mottatt en pris fra British Gas, var han blitt femtiseks år uten noe som lignet på suksessen til hans store litterære forbilder, George Orwell og Albert Camus, som begge hadde dødd da de var i førtiårene. Han så bort fra den åpenbare, om enn utiltalende sammenhengen mellom genialitet og tidlig død, og var av den mening at hans beste litterære prestasjoner lå foran ham. Og det gjorde de – av grunner han aldri hadde kunnet forestille seg.

En

Stemningen under frokosten på Stratsa House hotell var like dyster som himmelen utenfor. Anger syntes å dominere over forventninger; gårsdagen, og ikke dagen i dag, var det som syntes å oppta folk. Dette stemte absolutt i Keith Mabbuts tilfelle. Han hadde fullført historien om Sullom Voe oljeterminal, og hans oppdrag på Shetland var over. Om tre timer skulle han sette seg på flyet og dra fra Sumburgh for siste gang.

Han lot blikket gli over buffeen. Den var alltid den samme, men han levde i håpet om at det en dag skulle dukke opp en fruktkompott, eller en tykk Viking-mysli, eller hva som helst som ikke befant seg i en pakke. I dag var det mindre enn vanlig. Ikke engang en banan. Han åpnet en pakke med «Alpen-Müsli», helte innholdet i en skål og hadde på litt yoghurt, en skje med rosiner og en tørket fiken.

Han bestilte te og satte seg ved sitt vanlige hjørnebord med utsikt over sjøen.

Et middelaldrende par, to menn som satt ved hvert sitt bord, og en enslig kvinne med kunstferdig krøllet, blondt hår og en svær bok var de eneste andre gjestene i dette rommet med tykt gulvteppe og tunge gardiner. Den kombinerte restauranten og baren var kjent under navnet Clickimin Suite, oppkalt etter en innsjø i utkanten av Lerwick. Noe han ville savne ved Shetland, var alle de morsomme stedsnavnene. Spiggie, Quarff, Muckle Flugga, Yell and Gloup, Wart of Scousburgh, Haa of Funzie og Bight of Ham. Sammenlignet med disse virket Lerwick, som stammet fra det norrøne Leir Vik og betydde «gjørmebukt», skuffende nøkternt.

Det hadde blåst stiv kuling over den gjørmete bukten hele den siste uken, men vinden hadde løyet over natten, og istedenfor den sedvanlige lyden av smellende skodder var det eneste som kunne høres denne morgenen, skrapingen av ristet toast som ble smurt, og den lave gurglingen fra kaffemaskinen. Oppe på rommet var Keiths bag ferdig pakket og klar for avreise.

Kvelden i forveien hadde oljeselskapet arrangert et selskap på Rani, en indisk restaurant i den nordlige enden av havnen, for å feire fullføringen av boken hans. Tittelen var Suksess i motgang. Den offisielle historien om Sullom Voe oljeterminal, og boken var bestilt av NorthOil, et av eierselskapene, for å feire de tretti årene som var gått siden produksjonen på terminalen startet. Påfunnet om å skrive boken hadde oppstått på Edinburgh-kontoret og var følgelig aldri blitt bifalt av den lokale ledelsen, som foretrakk å jobbe med så lite oppstuss som mulig. Så det faktum at Howard Michie, NorthOils administrerende direktør, hadde viktigere ting på programmet, kom ikke som noen overraskelse. Hans nestkommanderende, Kevin O’Connolly, hadde fått i oppdrag å steppe inn på Michies vegne. Mabbut likte ikke O’Connolly i det hele tatt. Han var erkeskotsk og så ned på alle «sassenacher» – det vil si engelskmenn. Det var også noen kjente ansikter fra markedsavdelingen – Harry Brinsley og Sheila O’Connell, begge unge, intelligente og med sørgelig lite å gjøre – i tillegg til Roscoe Gunn fra planleggingsavdelingen, høy og kjedelig, Laurie Henneck fra regnskap, Rob Taggart, som var blitt fristilt fra utviklingsavdelingen for å koordinere innsamlingen av alt materialet Mabbut måtte ønske, og endelig Mae Lennox fra HR-avdelingen, som hadde ansvaret for at Keith fikk betalt og hadde et sted å bo når han var på Shetland.

Da han hadde kommet på sitt første besøk seksten måneder tidligere, var Mabbut blitt slått av hvor lite som var kjent om oljeterminalen – dens utgifter og inntekter hadde tross alt forandret britisk økonomi. I den lokale bokhandelen var det hylle på hylle med bøker om fiske og fugletitting og lokal folkemusikk, det var tre eller fire bøker om Shetlands-bussene, en operasjon som benyttet øyas fiskebåter for å hjelpe den norske motstandsbevegelsen under andre verdenskrig, mens de svært få bøkene om oljeindustrien for lengt var utsolgt. Det nye elegante og velutstyrte Museum of Island Life, også det finansiert ved hjelp av oljepenger, hadde flere montere med gjenstander fra yngre steinalder, men bare én som var viet opphavet til den uventede rikdommen som hadde forandret innbyggernes liv. Men shetlendernes labre interesse for sine ressurser hadde bare oppmuntret Mabbut. Mens han i begynnelsen hadde vært flau over det lave honoraret han hadde akseptert, begynte han nå å se en rolle for seg selv, ikke som selskapets mann, men som en utenforstående som kunne skrive ærlig og objektivt om hva Sullom Voe virkelig betydde for Skottland. Ganske snart oppdaget han at det ikke var det som var ventet av ham. Oljeselskapene hadde alltid har vært svært hemmelighetsfulle, etter ulykker som utblåsningen i Mexicogolfen ble de paranoide. NorthOil var ikke noe unntak.

Mens sikkerheten ble skjerpet på det fire tusen mål store området seksti kilometer nord for Lerwick, ble det gjort tydelig klart for Mabbut at han ble betalt for å framheve det positive. Henvisninger til den kaotiske oppstarten da en importert arbeidsstyrke ble forlagt på den fullstendig uforberedte øya, eller IRA-bomben som eksploderte den dagen Dronningen foretok den offisielle åpningen av anlegget, eller de to potensielt katastrofale oljeutslippene som fant sted like i nærheten, ble kraftig nedtonet eller simpelthen strøket i teksten. Noen av de lokale sjefene gikk personlig inn for å stikke kjepper i hjulene for Mabbut. Ikke bare ble han betraktet som en utenforstående – det de her oppe kalte en «sørmunning», en som hadde ankommet Lerwick havn fra munningen i sør – han tilhørte også det mest avskydde slaget, han var en journalist som skrev om miljøspørsmål.

Kevin O’Connolly roste seg av sin uformelle, folkelige stil. Han var tørrlagt alkoholiker og hadde arbeidet for selskapet siden han var tenåring. Mens dampende fat med biryani, murgh massallam og rogan josh ble satt på bordet, klappet han i hendene for å påkalle oppmerksomhet.

«Før dere kaster dere over curryen, vil jeg gjerne på vegne av selskapet takke Keith og alle som har hjulpet ham med å lage denne boka om hva vi holder på med her oppe. Særlig fra dem som selv har lurt på det.»

Latter.

«Oljevirksomheten får skylden for det mest nå for tiden, og det er hyggelig å lese noe bra om oss, som for eksempel at vi forvandlet en torvmyr til Europas største oljeterminal på bare fire år, og at vi har holdt den gående dag og natt i tretti år. Hadde miljøaktivistene fått det som de ville, hadde det blitt en torvmyr igjen, men heldigvis har vi folk som Keith, som kan fortelle vår side av historien, og det er en fantastisk historie som vi alle kan være stolt av. Så på vegne av selskapet, og jeg vet at jeg har vår administrerende direktør med meg her, vil jeg takke Keith for å ha gjort en storartet jobb – til å være sassenach.»

Nervøs latter.

«… med å skildre dyktigheten, initiativet og evnen til å takle problemer som Sullom Voe har stått for de siste tretti årene. Hvis du gjerne vil bli minnet på hvor viktig virksomheten vår er, og hvor godt den gjør det, er dette boka du skal lese. Vi gleder oss alle til å få hvert vårt gratis eksemplar.»

Mer latter.

«Så takk skal du ha, Keith,»

Han tok opp noe som Rob Taggart hadde lagt på stolen hans.

«… og alle vi på NorthOil ber deg motta dette som et lite tegn på vår takknemlighet.»

«Adgangskort på livstid,» var det en som ropte, det avfødte spredt latter. «Et skotsk pass,» førte til enda mer munterhet. Gaven viste seg å være en allværsjakke, en sånn som ble brukt på oljeriggene, med «NorthOil» i store, gule bokstaver på ryggen. Det var ikke en jakke Mabbut forestilte seg at han kom til å gå med på neste møte i Greenpeace.

Keith holdt en kort takketale, kort fordi han var ute av stand til å uttrykke hvor frustrerende det hadde vært å skrive boken, fullt oppmerksom på at hver eneste sjef på anlegget tittet ham over skulderen. Snart unnskyldte O’Connolly seg og dro, etter å ha gitt Mabbut et kraftig håndtrykk – han var ikke typen for å klemme. Stemningen ble mer avslappet. Maten var god, og vel vitende om at selskapet betalte, gikk de gjenværende gjestene over fra øl til vin og til og med til en merkelig indisk digestif som Rani hentet fram fra et skap innerst i lokalet. Mabbut havnet i en lang diskusjon med Laurie fra regnskap, som hadde bodd på øya hele sitt liv og var desperat etter å komme seg bort og se verden. Hun hadde aldri vært i London, og uansett hva Mabbut fortalte henne om byen, hadde hun likevel lyst til å dra dit. Da det begynte å bli sent, tok de som bodde utenfor Lerwick, farvel og begynte å dra hjemover. Snart var det bare Mabbut, Roscoe Gunn og Mae Lennox igjen. Roscoe var en seig, utholdende fyr, det virket som alkoholen ikke bet på ham i det hele tatt. Seige folk som liker selskap, er en farlig kombinasjon, og det var langt over midnatt før han tok Mabbut i hånden for siste gang og dro ut i natten. Mabbut ventet på at Mae Lennox skulle bryte opp. Da de kom ut på Bank Lane, var himmelen vidunderlig klar, og en smal månesigd hang så skarp og klar over bukta at ingen av dem syntes de kunne vende den ryggen. Isteden gikk de nedover mot vannet, der omrisset av en nylig oppankret norsk tremaster steg opp mot nattehimmelen. De dreide sørover langs Commercial Street, der de solide og robuste gamle bygningene løp parallelt med vannet som slo dovent mot trinnene på steintrappene fra husene og ned i sjøen.

Av alle dem han hadde møtt mens han arbeidet på Sullom Voe, var Mae den personen han ville savne mest. Hun var midt i førtiårene og hadde aldri vært gift – bortsett fra med jobben. Hun måtte ha hatt mange tilbud, for hun var livlig og intelligent og så godt ut, uten å måtte anstrenge seg særlig. De hadde tilbrakt mye tid sammen og satte stor pris på hverandre, men mens hennes vennlighet lå på det kameratslige planet, var hans følelser mer kompliserte.

«Skal vi rusle til The Knab?»

Hun lot som om hun ble forskrekket.

«The Knab! Jeg skal på arbeid i morgen tidlig, Keith.»

«Det er den siste kvelden min.»

«Jeg kan ikke gå i disse skoene.»

«Jeg kan bære deg.»

Mae lo og så opp mot himmelen.

«Vel, vi kan jo spasere et stykke. Det er en sjeldent fin kveld.»

De brettet opp kragene idet de passerte de beskyttende husveggene, og vinden som blåste inn fra sjøen, fikk skikkelig tak. På toppen av den neste bakken fant de ly igjen, i le av en ulykksalig blanding av moderne villaer og store steinhus med spisse tak. Mellom dem førte en bratt sti ned mot en lav klippe før den steg oppover igjen mot kirkegården. Rekker med sølvskimrende gravsteiner strakte seg oppover skråningen, det var som om en taus hær betraktet dem. Ingen av dem sa noe før de nådde odden kalt The Knab, der det var satt opp et lite leskur i tilknytning til en turistløype. Her satt de og så ut i den stjernefylte natten mens det sølvgrå vannet skvalpet i sundet under dem.

Mae løsnet håret fra kragen.

«Jeg føler meg som en tenåring igjen.»

Mabbut la armen rundt henne, beskyttende og kameratslig, men med kraft nok til å kjenne den stramme kroppen mellom livet og ribbeina.

«Jeg husker ikke så langt tilbake.»

Hun snudde seg mot ham.

«Fisker du etter sympati eller noe sånt? Se på meg. Allerede halvveis gjennom førtiårene.»»Ja, men du har fremdeles en stor del av livet foran deg, Mae. Jeg har mesteparten bak meg.»

«Å, ta ikke den. Hvor gammel er du? Femtiseks?»

«Du burde vite det, det var du som ansatte meg.»

Foran dem drev skyene over horisonten i sør.

«Hvis noen på journalistkurset hadde sagt til meg at jeg når jeg nærmet meg seksti, ville bli takket av et oljeselskap fordi jeg hadde stilt dem i et godt lys – ja, da hadde jeg sluttet og blitt toalettvakt.»

«Takk for det.»

«Du skjønner hva jeg mener. Ikke ta det personlig. Det er bare en ekkel påminnelse om at suksess er noe andre mennesker opplever.»

Mae ristet utålmodig på hodet.

«Nå er du i gang igjen. Du må alltid drive med selvpisking»

«Jeg er ikke den eneste som pisker meg. Du husker hva O’Connolly sa da jeg la fram alt det interessante stoffet om oppstarten? Om kommunestyret som ble fortalt én historie og oljeselskapet som gjorde noe helt annet: ‘De var bråkmakere, Keith. Folk som ikke kunne få øye på en gavepakke om den ble tredd nedover hodet på dem.’ Det var det han sa.»

Mae lo kort.

«Vi har kommet ganske godt ut av det.»

Mabbut snøftet sint.

«Greit nok, men bare fordi noen av dere begynte å bråke. Fikk selskapet til å betale. Men det ville de ikke la meg ta med i boka.»

En sky dekket månen, og havet gikk fra sølv til svart.

«Vet du, Mae, at noen ganger drømmer jeg at jeg går over en bro i rushtiden, og alle andre går den motsatte veien.»

«Du skaper bare problemer for deg selv. Det er ikke nødvendig. Ingen av oss er perfekte, vet du.»

«Jeg snakker ikke om å være perfekt, Mae, bare om å kunne skrive sannheten. Jeg har gitt dem det de ønsket, men det var ikke det jeg ønsket.»

Dette var heller ikke det han ønsket. Ikke sammen med Mae Lennox, ikke den siste kvelden på Shetland. Han prøvde å smile, men fikk det ikke helt til.

«Beklager, Mae. Det er dette desperasjonsgenet mitt. Det er ikke noe jeg kan gjøre med det.»

Han snudde seg og lente seg nærmere henne.

«Jeg kommer til å savne deg, Mae.»

«Jeg kommer til å savne deg også.»

Han strøk henne lett over skulderen.

«Bli med meg til London.»

Mae lo, litt hjerteligere enn han likte.

«Jeg? Nei. Jeg lovet mor at jeg aldri skulle dra sønnafor Berwick-on-Tweed.»

«Jeg fleiper ikke. Jeg mener alvor.» Han trakk seg litt unna. «Kom til London. Kom og bo sammen med meg.»

Mae lo, stoppet, ristet på hodet og lo igjen.

«Hvorfor ikke? Det ville bli fantastisk. Vi trives så godt sammen. Du forstår meg, Mae.»

«Hvorfor ikke? For det første fordi du er gift. Skal du holde meg i et lite rom et eller annet sted?»

Mabbut merket hvor stille det var blitt. Månen var blitt borte. Vinden også.

«Det var bare en tåpelig tanke,» sa han.

Hun bøyde seg mot ham og kysset ham på kinnet.

«Vi har begge drukket ganske mye.»

«Det er derfor jeg kan fortelle deg dette, men det betyr ikke at jeg ikke mener …»

Mabbut holdt inne. Han stirret ut i det beksvarte mørket og trakk pusten dypt to ganger.

Mae la hånden sin på hans.

«Du er en bra mann, Keith Mabbut. Du burde huske det oftere.»

De ble sittende en stund uten at noen av dem sa noe. Mae tittet ut av skuret.

«Været skifter.» Hun så på armbåndsuret og kom seg fort på beina. «Og klokken er to.»

De gikk tilbake til byen. Da de passerte The Point, ble de truffet av en annen type vind, en nordavind så kald og gjennomtrengende at de måtte klynge seg sammen, og sånn gikk de fremdeles da de stoppet nederst i den kort, bratte passasjen opp til Keiths hotell.

Han ga henne en siste klem.

«Jeg håper vi treffer hverandre igjen, Mae. På et eller annet vis.»

«Jeg også.»

«En løssluppen natt i Berwick-on-Tweed?»

Hun smilte og klemte hånden hans, så snudde hun seg og gikk med raske skritt opp Commercial Street; skohælene hennes smalt mot hellene. Han betraktet henne en stund, men hun snudde seg ikke.

De første dråpene av det tidlige morgenregnet laget mønstre på vinduene i Clickimin Suite.

«Varm frokost i dag, sir?»

Keith våknet fra dagdrømmeriene sine og fikk øye på en munter filippiner som sto ved siden av ham med en blokk i hånden.

Mabbut ristet på hodet.

«Nei takk.»

Han speidet ut av vinduet. Han kunne så vidt skimte sjøen mellom trærne og garasjene. Han var glad for at han ikke hadde fortalt Mae hele sannheten om Krystyna kvelden før, selv om han ikke klarte la være å lure på hva det kunne ført til om han hadde gjort det.

Det var nå tre dager siden han hadde fått nyheten. Han hadde tilbrakt morgenen oppe på terminalen med å foreta en siste sjekk på slikt som kapasiteten på utjevningstankene og graden av prefabrikasjon, og var på vei tilbake fra Voe da mobilen ringte. Det var Krystyna. Siden de skilte lag, hadde oppringingene hennes fulgt et ganske fast og regelmessig mønster: Mandag kveld rundt klokken åtte, utveksling av nødvendig informasjon, strengt forretningsmessig og over på mindre enn ti minutter. Så dette var et unntak. Stemmen hennes lød også litt mer hektisk enn normalt. Hun hadde spurt ham om han kunne snakke, og han hadde svingt av hovedveien og stoppet på den gruslagte oppkjørselen til en liten, hvitkalket gårdsbygning. Det hadde vært en sjeldent fin dag på øya, den lette ettermiddagsbrisen klarte knapt å forstyrre de få skyene på den ellers klare, blå himmelen.

Hans kone avleverte budskapet kort og konsist. Hun hadde møtt en mann. De var gjensidig tiltrukket av hverandre, og han hadde bedt henne om å flytte sammen med ham. For øyeblikket delte hun en leilighet med Sam, sønnen deres, men det var ikke særlig tilfredsstillende, og hun aktet å akseptere tilbudet.

Mabbut lot det synke inn, oppmerksomheten hans ble avledet av et par havørner som sakte steg og sank i luftstrømmene foran ham. Han takket henne for at hun fortalte ham det, og i et klosset forsøk på å virke likegyldig spurte han hvorfor hun syntes det var så viktig å ringe ham nå. Og det var da hun hadde fortalt ham at hun ønsket skilsmisse.

Dette burde ikke ha kommet som noe sjokk. De hadde vært fra hverandre så lenge at han nærmest hadde begynt å betrakte separasjonen som et slags bånd mellom dem. Å ikke kunne leve sammen var noe bare de to delte. Dagen før hadde han kjøpt en ganske dyr shetlandsgenser i ull til henne. Hun hadde aldri vært lett å handle klær til, men denne genseren, med sitt tradisjonelle, bølgelignende mønster i en lekker kombinasjon av grått og lyseblått, hadde vært helt i hennes gate. Å gi den til henne ville stadfestet at de fremdeles hadde noe felles, i tillegg til barna.

Han hadde ikke hatt lyst til å dra tilbake til hotellet, og hadde isteden fulgt veien helt til Brace, landsbyen som hadde blitt til en liten by på grunn av sin nærhet til oljeterminalen. Oljepengene, på en dyktig måte halt ut av oljeselskapet av et standhaftig kommunestyre, hadde resultert i ny skole og et aktivitetssenter som en by på tjue ganger Braces størrelse ville vært stolt av. Et område med fine, nye hus i skandinavisk stil, på folkemunne kalt Lekebyen, hadde klatret oppover åssiden. Nye restauranter og butikker var blitt åpnet for å betjene dem som bodde der. Forrige vinter hadde Mae leid et av husene til Keith så han kunne være nærmere terminalen på den tiden solen gikk ned klokken tre og ikke kom tilbake før klokken ti neste morgen.

Istedenfor å dra direkte til terminalen hadde han tatt en avstikker mot vest, over en smal bro som førte til en klippefylt øy i rød granitt. Han kjørte så langt veien gikk, deretter gikk han de sju–åtte hundre meterne til klippene tok slutt. Der satte han seg i gresset på et lite framspring og så utover havet. På den andre siden så han de forvridde konturene av øyene Papa Little og Vementry. I vest strakte Atlanterhavet seg helt til Grønland. Måkene kretset med høye skrik, mens bølgene slo mot de blanke, svarte steinene sytti meter under ham.

Krystyna Woniesjka hadde vært en av studentene hans på et kurs i kreativ skriving i Leeds en gang i begynnelsen av 1980-årene. Mabbut, som hadde slukt det han kom over av lesestoff fra han var ganske liten, hadde begynt å skrive fortellinger så snart han kunne stave. På Huddersfield Grammar hadde han konkurrert med en gutt ved navn Clive Attwell om å få de beste engelskkarakterene. Attwell var en vinner på alle områder og hadde endt opp med et stipend til Cambridge. Mabbut – han var den beste skribenten av de to – hadde endt opp på University of Hull, der en murrende misnøye med tingenes tilstand drev ham inn i politikken. Etter tre år som ubetydelig oppvigler hadde han halt i land en halvgod eksamen og sikret seg plass på den lokale journalistskolen. Det tok ham ytterligere tre år å innse at det politiske engasjementet hans var heller lunkent, det handlet mer om en protest enn ønsket om å utrette noe. Så, takket være kona til en god venn, som han hadde hatt et kortvarig forhold til, hadde han søkt på og fått undervisningsstillingen som den første kreative skribenten på Leeds Polytechnic. Han hadde en brokete fortid hva kjærester angikk. Han forelsket seg lett, og valgene hans hadde stort sett alle vært av det uheldige slaget. Han var mer en romantiker enn en jeger, og det hadde tatt en god stund før han innså at Krystyna ikke var som alle de andre. En ting var at hun var polsk, den yngste av seks søsken og datter til et ektepar som hadde jobbet for luftforsvaret og blitt boende i England etter krigen. Det han først var blitt tiltrukket av hos henne, var ikke utseendet, men den trassige, utfordrende måten hun opptrådte på. I motsetning til sine engelske medsøstre ba hun ikke om unnskyldning for noe. Hvis hun hadde begått en feil eller foretatt en uriktig vurdering, satte hun haken i været, mens øynene flammet opp som på et sterkt skadet dyr. Dette skjøv en del mennesker bort, men for Mabbut, som var god til å argumentere, men dårlig på konfrontasjoner, virket det av en eller annen grunn tiltrekkende. Så tiltrekkende at han bevisst begynte å finne feil ved arbeidene hennes for å framskynde den ønskede reaksjonen. Ved ett tilfelle var hun blitt så rasende over kommentarene hans at hun hadde forlangt et møte med Mabbut og hans overordnede for å kunne framlegge klagene sine. Mabbut hadde klart å avverge et offisielt møte, men hadde gått med på å treffe henne etter kurset for å diskutere saken.

Det viste seg at hennes tendens til å gå i strupen på folk var like mye et skall som hans hang til forsoning. Med fem søsken hadde Krystynas liv vært en evig kamp, det samme hadde det vært å vokse opp i en engelsk landsby med et polsk navn ingen klarte å stave. De fant ut at de hadde lik smak når det gjaldt bøker og film, og begynte å gå ut sammen. Fysisk intimitet var det siste de innlot seg på, men da de gjorde det, var det godt på en måte Mabbut aldri før hadde opplevd, og han forelsket seg dypt i denne vanskelige, motsetningsfylte og helt unike kvinnen som skjebnen hadde ført i hans vei. Tiltrekningen han følte for henne, var mer gåtefull. Hun diskuterte egentlig ikke sånne ting. Hun var ikke filosofisk anlagt eller særlig nysgjerrig (noe som gjorde henne til en svært lite kreativ skribent), men hans rolige, veloverveide tilnærming til alt som skjedde, dempet hennes oppfarende natur, og sammen med ham fant hun ut at det var mindre å hisse seg opp over. Hun så strålende ut på bryllupsdagen deres, og han følte seg stolt, privilegert og lettet over at livet omsider hadde fått mening. De hadde lovet å elske hverandre så lenge de begge levde.

Mabbut hadde stirret ned i sjøen uten egentlig å feste blikket på noe, og da han løftet hodet og så utover vannet, så han at bølgene hadde fått hvite skumtopper. En svart sky med form som en måkevinge nærmet seg raskt fra vest. Det var et fascinerende syn, og han var fristet til å sitte og se på skyen, men han visste at disse stormene på Shetland kunne holde på i timevis, så han reiste seg, skuttet seg mot vinden og skyndte seg tilbake til bilen.

Innen han var tilbake i Lerwick, hadde stormen rammet øya med full styrke, så han hadde parkert på hotellets parkeringsplass, slått av motoren og sittet og betraktet regnet som strømmet nedover frontruten.

Etter bruddet hadde Mabbut mange ganger gravd i hukommelsen i et forsøk på å finne det øyeblikket da han visste at alt hadde gått galt, som om det ville gi ham nøkkelen til å forstå alle de andre tegnene. Så langt hadde han ikke funnet noe. Det fantes minner om sinne, hatske ord, til og med et raseriutbrudd ved en anledning, men uten én spesiell, utløsende faktor. Den eneste forklaringen han kunne finne, var – når han tenkte seg om – at det hadde vært en prosess som hadde startet straks de hadde møtt hverandre. Begge hadde endret oppførsel for å tilpasse seg den andre. Krystyna var blitt mindre oppfarende, han mindre unnvikende. Dette hadde passet dem i lang tid, og til og med gjort dem til ganske gode foreldre, men på et eller annet tidspunkt hadde det gått over til å bli noe negativt. Han hadde alltid visst at Krys var intelligent, og da hun fikk slipt av seg de skarpe kantene, var hun også sjarmerende og populær. Da ungene begynte på skolen, hadde hun begynt å jobbe som sekretær, i begynnelsen hjemmefra, senere på ulike kontorer. Takket være en av Mabbuts kolleger ble hun først sekretær, senere personlig assistent for en av de store fiskene i Transport Union. Hun gjorde en utmerket jobb og ble snart ettertraktet; hun arbeidet for en del viktige komiteer og ble huket av et parlamentsmedlem som hadde en bok han skulle ha skrevet. Mabbut på sin side, hennes første lærer, hadde en langt mer flyktig karriere. Han hadde hatt en viss framgang som miljøjournalist og oppnådd betydelig anerkjennelse. Hans avsløringer av et vannverk som slapp ut giftig avfall i en lokal elv, hadde ført til en pris og en smule berømmelse, men når han prøvde å følge opp suksessen, opplevde han at mange tidligere åpne dører nå var stengt for ham. Han nektet å innse at tiden da han avslørte store skandaler, kanskje var over, og han ble stadig mer påståelig og kantete – ironisk nok de samme egenskapene som først hadde tiltrukket ham ved Krystyna. Dermed byttet de roller. Hun ble den som glattet over, mens han ble stadig mindre forutsigbar. Mabbut skyldte på utviklingen, at journalistikken hadde endret seg, og at folk som ham selv, skribenter med samvittighet, i økende grad ble stengt ute av aviseierne og av feige redaktører. Thatcher-epoken banket pågangsmotet ut av folk. De ønsket ikke plagsom oppmerksomhet. De ønsket konsensus og sikre jobber. Og, i likhet med alle andre, ønsket de flere ting.

Etter mange publunsjer med en stadig minkende gjeng likesinnede kolleger, hadde Mabbut kommet til at tiden var inne til å provosere på andre måter. Mens han så vidt klarte å betale regningene ved å jobbe for avisenes annonsebilag og skrive årsrapporter for ulike selskaper, begynte tankene å vende tilbake til hans første store kjærlighet, skjønnlitteraturen. Takket være den, tenkte han, hadde han møtt sin kone, men han hadde aldri hatt nok selvtillit til selv å skrive skjønnlitteratur. Isteden var han blitt lokket tilbake til journalistikken, og alle kunne se hva det hadde ført til. Det var på høy tid å legge om kursen før det ble for sent.

Han hadde for alvor begynt å tenke på dette i løpet av vinteren på Shetland, og hadde endt opp med noe som både overrasket og oppildnet ham. Noe dristig og ambisiøst som var innen rekkevidde, et prosjekt som ville kreve både tid og varsomhet og iherdig innsats, men som, hvis han lyktes, ville kunne ta pusten fra noen hver. Han hadde gjort det klart for agenten sin at nå ville han ikke gå på akkord med sannheten og sin egen integritet ved å selge seg til høystbydende. Han ville bruke de sparepengene han hadde lagt seg opp ved å selge seg til næringslivet, til å kjøpe seg den tiden han trengte for å få gjennomført sitt nye prosjekt.

Krys på sin side hadde begynt å nyte fruktene av sin praktiske sans og effektivitet, og kunne ikke skjønne hvorfor han ikke kunne spytte i nevene og gjøre som henne. Alt han syntes var kvelende, fant hun både stimulerende og lukrativt. En stund førte hennes velorganiserte framgang til at hun var ganske tolerant når det gjaldt hans trassige ambisjoner, men da barna gikk ut av skolen og hadde ønsker faren ikke lenger hadde råd til å innfri, følte hun at hun måtte bære en stadig større del av byrden. Pengene hun tjente på hardt arbeid, burde gi henne den smule luksus hun merket at hennes venner og kolleger tok for gitt. Isteden måtte hun betale et pantelån på sønnens leilighet og et universitetskurs for datteren deres. Det var ikke det at hun ikke lenger respekterte ektemannen, men hun forsto ham ikke. Hun hadde funnet sin plass i tilværelsen. Det hadde ikke han. Hun forlangte praktiske løsninger, han tryglet om kreativitet. Det var en diskusjon de hadde ført fra de møttes første gang. Det var det som hadde ført dem sammen. Nå, tjuefem år senere, var det det som skjøv dem fra hverandre.

«Kan jeg dekke av, sir?»

Mabbut så seg rundt. Clickimin Suite var tom for gjester. Stuepikene vasket, tørket og dekket bordene. Han drakk opp teen, betalte regningen, og etter å ha tatt farvel med betjeningen, forlot han Stratsa House Hotel og gikk inn i en ventende taxi.