Helge Thime-Iversen

Krim

Norsk utgave © juritzen forlag as 2013, Oslo

www.juritzen.no

Redaktør: Anne-Kristin Strøm

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Exil Design

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-429-4

ISBN 978-82-8205-206-1 (trykket)

Til Henriette

«Fiat justitia, et pereat mundus»

«La rettferdigheten skje fyllest,
selv om verden skal gå under»

Augustin (354-430) /
Ferdinand I (1503-1564)

«Langt farligere enn et ondt menneske
er sinnet til dets offer»

Njaal Natland (1971-)

Prolog

Bergen, søndag 26. august kl. 03.10

Helvete hadde ingen relasjon til ild. Heller ikke til røde djevler, slanger, demoner, ville sexorgier eller masse bråk. Helvete var et altoppslukende, tomt mørke. Og smerte. Den biten hadde religionsdikterne truffet med. Hvis han bare kunne bevege seg, eller rope, eller benytte seg av en sans. Var dette koma? Fy faen, hvis dette var koma. Ingen lyder, ikke noe lys, ingen lukt, ingenting annet enn smerte i hver eneste fungerende nerve. Han forsøkte å huske, måtte klare å finne et slags fokus.

Bagen var pakket, og passet, billetten og lommeboken funnet frem. Alt stod klart i yttergangen. Jakken. Han hadde tatt på seg jakken og skoene. Nøkkelen lå klar i hånden. Døren gled opp. Han tok bagen og gikk ut i korridoren. En sakte film avspilte seg i hukommelsen. En film der han var redusert til en gjesterolle.

Å faen.

En hånd på pannen og et stikk på siden av halsen. Noen hadde gjort dette mot ham. Hvis han bare kunne rope. Skrike.

Lyd. En dør gikk opp og igjen. Han visste ikke om sanseopplevelsen var kjærkommen eller bare en bekreftelse på det helvetet han var i. Da lyset flommet, prøvde han å lukke øynene, men det var ikke mulig. Han klarte ikke å bevege verken øyelokkene eller selve øynene. Lyset i rommet virket som en blitzlampe midt i ansiktet, umulig å gjøre noe med. Ørene fanget opp den stadig sterkere knatringen under de tunge skrittene. Sakte klarte pupillene å justere seg. De kunne ikke være styrt av samme informasjonskanaler som den fastlåste, bankende muskulaturen. En svettedråpe hang ned foran det ene øyet. Den beveget seg ikke, men dekket deler av synsfeltet og ble til et filter skikkelsen kunne gjemme seg bak. Eller så var synet fremdeles svekket, kanskje til og med skadet. Den svartkledde skikkelsen stod i ro et stykke unna, vendt mot ham.

«Hei, Anders,» sa den. Ventet den å få svar? Leppene ville ikke bevege seg. Stemmebåndet var uten stemme.

«Beklager at det måtte bli deg, men sånn er det noen ganger. Det er ikke personlig, vet du.» Skikkelsen holdt noe i hånden. Anders merket at synet begynte å bli litt bedre, men dråpen hang der fremdeles og hindret fri sikt. Han kunne i det minste se at Helvete var hans eget kjøkken.

Å faen.

Kjøkkenbenken der bak, veggene, gulvet, hele Helvete var dekket av tykk, gjennomsiktig plast. Hva var det skikkelsen hadde i hånden? Den jævelen smilte. Så snudde skikkelsen seg mot kjøkkenbenken og gikk bort til et fremmed apparat. Det kunne være en radio, eller en liten CD-spiller. En vagt kjent, men forferdelig lavkulturmusikk begynte å bre seg i rommet. Da skikkelsen snudde seg tilbake, kunne Anders se kyllingsaksen i hånden. Fremdeles var det umulig å åpne munnen og presse ut et skrik, lage lyd, forsøke å prate galningen til fornuft. Anders var flink med fornuft, men han var avhengig av et redskap til å formidle den, og akkurat nå kunne han ikke engang blunke.

«Bare slapp av,» sa skikkelsen, med ansiktet i dekning bak svettedråpen. Anders var glad til. Han ville ikke lenger se. Ville ikke forholde seg til annet enn smertene, et sikkert livstegn. Han forsøkte å fokusere på selve dråpen uten å se gjennom den. En dråpe vann proppet med angstfremkalte feromoner. Et dyr ville luktet frykten like lett som skikkelsen kunne se den tvers gjennom hans stivfrosne muskulatur. Om øynene til Anders var urokkelige, måtte frykten likevel lyse gjennom fra innsiden, noe annet var utenkelig.

«Du gjennomgår det verste nå. Smertene du kjenner, kommer av giften du tok imot. Den gjør at du ikke kan bevege deg.»

Tok imot? Helvetes jævel! Anders ville skrike det også, men ingenting skjedde. Skikkelsen tok et skritt mot ham, og Anders forsøkte å fokusere på dråpen. Han måtte fokusere på den.

«Det er mulig du ville overlevd den, selv om det er lite sannsynlig,» sa skikkelsen med den samme rolige stemmen. Hvordan var det mulig å svette, men likevel være fullstendig ute av stand til å slippe løs en tåre?

«Ikke finnes det noen motgift heller, vet du. Du er inne på en smal, humpete enveiskjøring, men jeg skal snart ta deg med ut på den slette motorveien til en smertefri tilværelse. Tenk på det, Anders. Snart skal du slippe å kjenne smerte mer. Ikke noen gang, Anders. Kjenn på pinselen nå, og gled deg over at du snart vil være fri.»

«Jeg vil ikke være fri!» ropte Anders lydløst. Dråpen hang der fremdeles, og Anders ville ikke se gjennom den. Ville ikke forholde seg til skikkelsen som kom stadig nærmere med kyllingsaksen i hånden. Snart var ikke dråpen stor nok til å skjule hele ansiktet. Anders konsentrerte seg. Han ville ignorere smertene og bare se den voksende, stadig tyngre dråpen.

«Det er ikke min feil, vet du.»

Helvete hadde visst en djevel likevel.

«Det er ikke din heller. Dine foreldre kan kanskje ta litt av skylden. Eller nei, egentlig ikke.»

Anders registrerte i sidesynet at skikkelsen løftet kyllingsaksen, men han klarte å holde fokus på dråpen. Han var ikke i stand til å kjenne selve stålets kontakt med kinnet som annet enn en smerteforsterkende kulde, og det gjorde så vondt fra før at han ikke ante om skikkelsen skar i ham eller om det bare var en berøring.

«Du er heldig, du.» Skikkelsen hvisket. «Det er ikke alle som får oppleve en så befriende overgang. En overgang fra uoverkommelige smerter til det tomme intet. Det er nesten noe musikalsk over det, synes du ikke?» Skikkelsen trakk seg litt unna og gjorde noen hodebevegelser som i anerkjennelse av de pretensiøse, infantile rytmene til musikken fra Helvete. Anders kunne kjenne lukten av parfyme blandet med svette.

Dråpen.

Den hang der. Hang fast til livet. Den var en utsondring som beviste for djevelen at Anders Utstein ikke var død ennå.

Skikkelsen tok et lite skritt tilbake og senket hånden med kyllingsaksen.

«Jeg vet hva du er redd for.»

Anders var ikke veldig overrasket over det. Dråpen svaiet. Han kunne se skikkelsens øyne gjennom den i et knapt sekund, før han zoomet fokus inn på selve dråpen igjen.

«Du er redd jeg skal klippe deg opp med denne,» sa skikkelsen og viftet med saksen. Anders lurte på om det var mulig å brekke seg når hver eneste muskel var paralysert i smerte. I så fall kunne han bli kvalt av sitt eget oppkast. Det ville være et bedre alternativ, og kanskje ville han treffe djevelen med litt spy. En liten takk for meg-hilsen.

«Jeg skal ikke det,» sa skikkelsen. «Jeg skal bare klippe bitte litt i deg.»

Panikk var ille nok i seg selv, men når det ikke var mulig å slippe den ut på noen måte, ikke gjennom å løpe, sparke, slå, skrike, eller engang sperre øynene mer opp … Dette var panikkens stumme storebror.

Fokus.

Dråpen var der. Kanskje var dette bare en spøk. En sykt dårlig spøk, men likevel en spøk. Hvis han bare holdt fokus på dråpen, ville det ordne seg. Dråpen hang der og viste verden at Anders Utstein var i live. Dråpen av vann, salt, feromoner, proteiner og urea var selve livet.

Han kunne ane skikkelsens smil gjennom den, men idet skikkelsen tok et skritt mot ham igjen, slo det ham at verken galskap eller ondskap var synlig i disse øynene. Bare trist besluttsomhet og kulde. Anders kunne se det fordi dråpen hadde sluppet taket.

«Bare ta det med ro,» gjentok skikkelsen. «Jeg har tatt med langt grovere redskaper til selve parteringen.»

1

Oslo, lørdag 1. september kl. 10.10

«Kommer du?»

Njaal orket ikke roping gjennom vegger. Hun kunne komme inn og spørre på normal måte. Han ble liggende og studere den gamle rosetten i taket. Den bestod av små engler som utgjorde kronbladene rundt en ufruktbar blomsterkjerne, og var ganske sikkert laget i gips. I dag fantes det noen latterlige plastvarianter av disse, som det gjorde det av listverk, vinduer, og omtrent alt annet her i verden. Ting ble masseprodusert uten vekt. Uten produsentenes innlevelse eller lidenskap. Uten sjel.

«Blir du med?» Alexandra stod i døråpningen.

«Jeg tror jeg blir her,» sa Njaal.

«Bli med, da vel. Du får nok av muligheter til å sitte i sofaen.»

«Jeg vet ikke hva du skal engang.»

«En tur på kafé, litt shopping.»

Njaal ble liggende taus og betrakte blomsten i taket. Noen hadde brukt flere timer, kanskje dager av sitt liv på å få på plass den ene takrosetten, nøyaktig utformet med kjærlighet og plassert i sentrum av det store soverommet.

«Vi kan heller ta en tur i parken, hvis du foretrekker det,» prøvde hun.

«Hvilken park?» sa Njaal. Han registrerte i sidesynet at hun la armene i kryss og lente seg mot dørkarmen.

«Du kan velge akkurat den parken du vil.»

Njaal trakk dynen litt mer over seg og lot være å se på henne.

«Nei vel,» sa hun. «Jeg stikker.» Det tok ikke mange sekundene før ytterdøren smalt igjen bak henne.

Alexandra Weber. Njaal traff henne på en av de få festene han hadde deltatt på etter at han hadde flyttet til Oslo. Det var mens han fremdeles gjorde noen desperate forsøk på å knytte til seg nye bekjentskaper i hovedstaden. De gamle kontaktene fra Politihøgskolen og politihuset på Grønland, der han jobbet i to år etter utdannelsen, hadde rent ut i sanden. Njaal var ikke den beste til å initiere vennskap, og når det først var på plass, var han ikke spesielt flink til å vedlikeholde det heller. Han hadde gjort et uinspirert forsøk på å ta opp tråden med noen bekjente fra tiden på Grønland, og i den anledning havnet han på denne festen. Alexandra kjente ingen der, hun heller, med unntak av legevenninnen som tok henne med. Njaals gamle kjenninger var travelt opptatt med å omgås flest mulig gjester, og det ble med et nikk her, et «hvordan går det – så bra, jeg må bare hilse på den og den» der. Han vandret rundt i huset mens han klamret seg til hva det nå var han drakk av. Antakelig en flaske cola. Akkurat da han hadde bestemt seg for å finne jakken, kom denne vakre kvinnen smilende bort til ham. Hun hadde en sydeuropeisk tone i huden som ble forsterket av mørkebrune, nesten svarte øyne, markante, men ikke mer enn passelig kraftige øyenbryn, og et tykt, fyldig og glatt hår som la seg over skuldrene hennes fra sideskillen over det høyre øyet. Det ovale ansiktet endte i en ganske spiss hake med noen diskrete smilerynker produsert av et av de vakreste smilene Njaal hadde sett. Hun hadde fyldige lepper, nesten kunstig hvite tenner, og en kledelig liten fold under øynene som trakk smilet hele veien opp dit. Duften av frisk kvinneparfyme fulgte henne uten å være påtrengende.

«Du ser like bortkommen ut som jeg er,» sa hun, og stoppet opp foran ham. Hun hadde på seg en kort, rød kjole, og var tydelig lavere enn ham, enda hun gikk med høye hæler.

«Er det så åpenbart?» sa han.

Hun smilte. «Ikke så glad i Dolly Parton, du heller?» Musikken på denne festen var definitivt ikke etter Njaals smak.

«Jeg foretrekker Zeppelin, eller Zappa for den saks skyld,» hun lo nå, og han var solgt. At det første bandet hun nevnte, var det samme som Njaal ville nevnt, hjalp nok på, men det var latteren som traff noe i ham helt fra første sekund.

Alexandra var datter av en av de store gutta i finansverdenen. Alexander August Weber hadde sitt eget meglerhus og var god for en milliard eller to. Det stoppet ikke verken Alexandra eller søsteren fra å utdanne seg og sikre sine egne veier i livet. Begge studerte økonomi og fulgte på sett og vis i farens fotspor, som Njaal hadde gjort, men ingen av dem jobbet for Meglerhuset Weber. Den yngre søsteren var aksjemegler i London, mens Alexandra var siviløkonom og arbeidet på verdensbasis med salg av norsk aluminium. Inntekten hennes var solid, men ikke i samme verden som farens. Alexandra var den typen kvinne som kan gjøre andre kvinner sjalu bare ut fra sin vellykkethet i alt fra utseende til intelligens og gjennomføringsevne. Men da hun lo, forsvant alt dette overfladiske. Den tynne, rullende latteren hentet ut noe skjørt inni henne, og hun gikk fra å være slående vakker til uutholdelig søt. Hennes utseende ble totalt uvesentlig for Njaal, bare hun ikke sluttet å le.

Njaal og Alexandra hadde vært i et forhold nesten like lenge som Njaal hadde holdt til i Oslo, og da huseieren bestemte seg for å renovere leiegården Njaal bodde i, flyttet han inn hos henne. Han hadde ikke med seg mye. Det lille krypinnet han måtte forlate, hadde vært ferdig møblert, og Njaals egne møbler stod i den lille leiligheten han eide selv i Bergen. Han var blitt samboer for første gang i sitt førtienårige liv, og han ønsket å løfte det hele opp til neste nivå, men da samtaleemnet kom opp dagen før, var Alexandra ganske klar på at familie ikke var på hennes radar.

«Jeg må tenke på karrieren,» sa hun. «Ingenting kommer gratis for kvinner med ambisjoner, og barn er altfor tidkrevende og ødeleggende.»

Den ene setningen forstyrret hele balansen, forstyrret hans syn på henne, og hans syn på sin egen hverdag og fremtid. Hun tok fra ham håpet om ekte mening, og blåste ut den ene gnisten som ulmet i ham. Han følte seg etterlatt i et vakuum. Njaal hadde hatt sine forhold, både korte og mer langvarige, men aldri før hadde noen truffet den nerven i ham som fikk frem kilinger i magen og visjoner om en annen hverdag. Det var ikke noe man forkastet uten videre, men samtidig klarte han ikke tanken på et helt liv uten barn. Og han hadde bikket førti.

Klokken var blitt halv tolv, og ingen av englene der oppe hadde ytret et ord eller beveget seg en millimeter. Njaal rev dynen til side og satte bena i gulvet. Han sov alltid naken, men hadde en pysjamasbukse og en stor T-skjorte liggende på en stol ved siden av nattbordet, til å vandre rundt i en helgeformiddag. Eventuelt hele helgen. Den luftige, lette bomullen var fantastisk. Han tok den på seg og luntet inn i den digre stuen. Alexandra hadde møblert leiligheten i en gammel, men lett stil hun yndet å kalle romantisk minimalisme, med relativt få, men ganske prangende gjenstander, som for eksempel den digre lysekronen i krystall, og det store skatollet i mørkt tre hun nettopp betalte en formue for. Sekstenhundretalls. Salongen var slank, ny med gammelt utseende, og ukomfortabel for en ekte sofamann. Njaal gikk ut på kjøkkenet og stekte tre egg på høy temperatur. Han drysset litt urtesalt og pepper på eggene, la dem på hver deres brødskive, og tok med seg en åpnet melkekartong og et glass inn i stuen. På Discovery fant han et program om hvordan man lager en golfball, da han hørte en skrapelyd fra ytterdøren. Njaal stoppet å tygge, med munnen full av egg, men det kom ikke flere lyder. Han tygget ferdig og svelget ned før han reiste seg opp.

«Alexandra?»

Ingen svar. Njaal gikk ut i gangen og åpnet døren ut til etasjens korridor. Det var ingen der ute. Da han lukket døren, så han noe på dørmatten, og åpnet igjen med det samme. En konvolutt med navnet hans skrevet i gotisk skrift:

Han betraktet den et par sekunder før han bøyde seg ned og tok den opp. Tilbake i sofaen la han brevet på bordet og spiste ferdig. Speilegg hadde en tendens til å bli kalde i det øyeblikket de forlot stekepannen. Da han var fornøyd, la han bestikket på tallerkenen, drakk opp melken i glasset og betraktet konvolutten. Han vurderte å la den ligge. Den ga ham en følelse av uro han ikke trengte. Av at noe ikke lenger var som det skulle i universet. For noe tull. Njaal tok konvolutten og rev den opp. Så trakk han ut det ene arket som lå inni. På øvre delen var det et bilde av et grønt insekt. Det så ikke helt ut som en gresshoppe, heller ikke et pinnedyr, men kanskje noe midt imellom. Det var limegrønt og spinkelt, men ganske langt. Hodet var trekantet med to antenner som stakk ut oppå, og to store øyne som var like grønne som resten av dyret, men i en litt annen tone. Det minnet om klassiske illustrasjoner av utenomjordiske vesener. Insektet var lite pent, men hadde samtidig noe ved seg, som om det var et tenkende, kalkulerende vesen. Kanskje var det bare på grunn av assosiasjonene til science fiction-tegningene. Under bildet var det skrevet noen setninger på engelsk, også dette i gotisk skrift.

Hva i helvete var dette? Njaal leste teksten om igjen. Det var noe kjent ved den, men han greide ikke helt å ta det. Han la arket til side og fortsatte å se på hvordan golfballen nå ble produsert av et plastisk materiale, mens den tidligere hadde vært laget av tre, deretter lær fylt med fuglefjær, og så sevje fra malaysiske trær. Masseproduksjonen hadde slått til der også, men golfballen var i det minste ikke blitt forvandlet til en vektløs bordtennisball.

Fem over fem kom Alexandra hjem. På History Channel gikk et program om blitzkrigen over London. Bombe etter bombe fikk byen til å løse seg opp fysisk, men vekket samtidig en besluttsomhet og harme som til slutt ville medføre enda større ødeleggelser i byer som Hamburg og Dresden. De kalte det «strategi for å demoralisere det tyske folk», men Njaal mente det var gått så lang tid siden krigen at nå kunne de like gjerne innrømme at hovedmotivet var god, gammeldags hevn. Øye for øye og alt det der.

«Skal du ikke kle deg?» Alexandra var kommet inn i stuen.

«Jeg har ikke tenkt meg noen steder.»

«Kanskje jeg ville satt pris på om du tok deg en dusj og tok på deg klær som normale folk gjør.»

«Slapp av. Ble det kafé på deg?»

«Jeg var en tur på Valkyrien med Rikke.»

«Vært og shoppet i Bogstadveien igjen, altså.» Det var ikke et spørsmål. Njaal kjente tilstedeværelsen hennes, men fortsatte å se på brennende ruiner i London. Så hørte han at hun demonstrativt skrittet inn på soverommet, antakelig for å legge fra seg handleposer med dyre klær hun kom til å bruke en gang, eller kanskje to.

Det gikk ikke mange sekundene før hun var tilbake, bare for å krysse bak sofaen og vandre inn på kjøkkenet.

«Du har ikke tenkt på mat?» ropte hun der inne fra. Han svarte ikke.

«Du har ikke tenkt på mat,» kom det lavere fra døråpningen.

«Jeg tenkte at du kanskje spiste i byen.»

«Da blir det takeaway.» Hun kom inn, satte seg ned i den andre sofaen og så på ham. Han visste ikke om det var demonstrativt, eller om hun bare betraktet ham. Hun la fra seg en liten bunke med menyer på bordet. «Noe du foretrekker?»

«Vet du noe om dette?» sa Njaal, og ga henne arket med det grønne insektet. Hun rynket pannen mens hun leste.

«Hva er det?»

«Det var det jeg lurte på om du hadde noen formening om.»

«Hvor kommer det fra?»

«Dørmatten. Det lå i en konvolutt med mitt navn på.»

«Så ekkelt. Holder du på med en sak du kan knytte det til?»

Njaal ristet på hodet.

«Jeg holder bare på med et par fillesaker, utenom familietragedien i Larvik. Den er snart lukket, den også.» En familiefar hadde tatt livet av sin egen femtenårige datter ved å fôre henne med sterke vaskemidler, etter først å ha presset et stålkors altfor langt inn i det ene øret hennes. Endelig hadde han skutt seg selv med hagle. Stygge greier, og familiemoren var redusert til et tomt, fysisk skall. Da han hadde jobbet som etterforsker i bergenspolitiet, hadde familietragedier vært en gjenganger, akkurat som i alle andre politidistrikt. Det var noe av grunnen til at han søkte seg til Kripos, men bare noe av den. Og det hadde ikke hjulpet. Snarere enn å få anledning til å fordype seg i mer spesielle saker, fikk han enda flere av samme type nå. Forskjellen var bare at de var mer geografisk spredd, og gjerne enda tristere. Kripos ble tilkalt når det lokale politiet av en eller annen årsak ikke strakk til. Det gjaldt ofte i de mest tragiske sakene, som denne. Heldigvis måtte politiet i Larvik håndtere kontakten med familien. Kripos ga bare en hjelpende hånd, og etterforskningen var enkel. Kvalmende, men enkel.

«Nei, jeg kan ikke se hvorfor noen skulle komme med det der til meg.»

«Hva står det? Praying mantis?»

«Ja.»

«Hva er det?»

«Antakelig det merkelige insektet du ser på bildet.»

«Ser ut som en alien.»

Njaal smilte.

«Tror du det er en trussel?»

«Vet ikke. Synes det er noe kjent med teksten, men jeg klarer ikke å huske hvor jeg har det fra.»

«Har du googlet det?»

«Nei. Jeg kan se på det senere.» Njaal bøyde seg frem og tok en slurk cola fra glasset på bordet.

«Du er politimann. Skulle tro du var litt mer interessert når noe som dette dukker opp på dørmatten din. Dørmatten min, faktisk.»

Njaal heiste på skuldrene. Politimann. Det hørtes så barnslig ut nå, som noe en unge drømmer om. Politiførstebetjent, politietterforsker, eller bare etterforsker hørtes litt mer voksent ut, men Alexandra insisterte på å bruke ordet politimann. Det var aldri Njaals drøm. Ikke engang da han var femten år gammel og både pappa og storebror var politimenn. Naturlig nok så han opp til dem begge, men ikke på grunn av yrket deres. Da Njaal var atten, døde faren på jobb. Det skjedde ikke mens han forsøkte å avverge et ran eller under en høyhastighetsforfølgelse, selv om det skjedde bak rattet på politibilen. Han var alene i den og hadde akkurat tatt imot to hamburgere, pommes frites, en liter cola og en stor firkløver til dessert fra en snackbar på Minde i Bergen. Han satte fra seg maten i det tomme setet på passasjersiden, og klarte akkurat å løse bilen så den rolig trillet noen meter før hodet hans datt forover og aktiverte hornet. Hjertestans. Nico Natland, åtte år eldre enn Njaal, hadde fått en stilling i PST den gangen, kanskje på grunn av sin erfaring fra Etterretningstjenesten under verneplikten. Da Nico kom hjem til farens begravelse, hadde ikke Njaal sett ham på flere måneder. Det var under selve begravelsen Njaal bestemte seg for å søke Politihøgskolen, kanskje som en infantil heder til faren, eller kanskje var det bare i mangelen på noe klart alternativ. Senere, med skolen og to år i oslopolitiet bak seg, fikk han jobb på stasjonen i Bergen. Det var da hans forhold til den nå avdøde faren raknet. Etter noen måneder gikk det opp for ham at ingen på stasjonen snakket om Arnt Vidar Natland. Njaal begynte forsiktig å forhøre seg litt blant de rutinerte kollegene, men fikk bare vage, korte svar etterfulgt av emneskifter. Til slutt var det en av de som nærmet seg pensjonisttilværelsen, som tok Njaal med seg inn på et møterom. Det var en kald vinterdag, Njaal husket både dato og klokkeslett enda han hadde forsøkt å fortrenge det.

«Du har spurt en del om din far,» begynte kollegaen. «Jeg jobbet litt med ham i en periode, og – du bør kanskje vite hvorfor ingen egentlig liker å prate til deg om ham.»

Allerede da begynte Njaal å bli nummen.

«Det var ikke noe ondt i Arnt Vidar, men det var noen episoder. Jeg opplevde ingenting selv, men en annen kollega ble lam fra livet og ned etter en konfrontasjon med en gjeng på Flaktveit. Din far var der, men kjørte fra ham. Det ble gjennomført en internetterforskning uten at det fikk noen formelle følger for din far, men ryktet ble ikke bedre av den grunn.»

Njaals far. Familiens bauta. Familiens overhode. Familiens trygge havn, og alle andre klisjeer det var mulig å komme på. Njaals verdensforestilling ble satt på prøve. Mannen som var hovedårsaken til Njaals yrkesvalg, var en av dem som vandret i gatene eller patruljerte i politibilen, dirigerte trafikk og besøkte en skoleklasse i ny og ne før det ble egne stillinger for slikt. Noen kalte ham for en koselig brumlebasse, mens andre bare kalte ham ambisjonsløs og feit. Og det som verre var.

De få gangene Njaal siden hørte at han ble nevnt, kom ord som tilbaketrukken og konfliktsky opp. En konfliktsky politimann. Ordene lat og feig ble aldri uttalt i Njaals nærvær, men han kunne føle at de hang i luften på stasjonen.

Farens karriere stod i grell kontrast til Njaals farfars arbeidshverdag, men farfaren var en mann med både mot og innsatsvilje. Halvor Natland hadde fortalt barnebarnet mye om de fem krigsårene. Han var krigsseiler og overlevde to torpederinger. Etter krigen begynte han på Laksevåg Verft. Gjennom krigsårene hadde Halvor Natland mistet altfor mye tid sammen med familien, og han lovet å aldri seile igjen. Seksti år gammel kom han i avisen som dagens helt, da han egenhendig avvæpnet og tok hånd om en knivviftende veskenapper. Fryktløs krigshelt reddet alderstrygdet, var overskriften i Bergens Tidende.

I en alder av åttito fikk han et tjueseks tommers fjernsynsapparat av den gode, gamle, tykke typen i hodet fra en husbråkbefengt leilighet i en av byens høyere bygårder. Familietragedie endte med uaktsomt drap, lød overskriften den gangen. Tilfeldigheter.

Njaal hadde ikke vært spesielt motivert for jobben selv, og kjente seg igjen i farens trekk, men han bestemte seg for at han aldri skulle ha betegnelsene lat og feig hengende ved sitt navn, så han ga alt i arbeidet. Innsatsen og resultatene ble lagt merke til, og det gikk ikke mange årene før han ble tatt opp som etterforsker, først ved narkotikaavsnittet, så ved voldsavsnittet, der han bidro stort til å presse oppklaringsprosenten opp. Så kom tilbudet fra Kripos ut av intet. I hvert fall var det slik Njaal opplevde det. Da måtte han ta telling og begynne å se seg selv i speilet. Ville han dette? Ville han i det hele tatt fortsette i politiet? Han var flink, hvorfor? Han hadde bestemt seg for å bli flink, fordi det ikke var noe annet, og fordi han ikke ville bli kalt feig. Hvor barnslig var ikke det. Men når han forsøkte å forestille seg en hverdag utenfor politiet, klarte han det ikke. Dette var blitt hans hverdag. Yrket var blitt en livsstil, og en del av ham. Njaal Natland ble snart presentert som ny politiførstebetjent ved den taktiske etterforskningsenheten i Kripos. Han visste at han jobbet altfor mye, og noe av motivasjonen for å trappe litt ned, moderere innsatsen, var utsiktene til en egen familie. Alexandra punkterte den ballongen … Hun som hele tiden klaget over hvor mye Njaal jobbet.

Broren Nico hadde han knapt sett etter farens død. Han ble i PST i et par år før han gikk tilbake til Forsvaret og bokstavelig talt forsvant i Etterretningstjenesten. For tre år siden kom beskjeden om at han hadde mistet livet under en operasjon i Afghanistan. Nå var Njaal eneste politimann, ordet smakte fremdeles vondt, igjen i familien. Mor satt hjemme i leiligheten sin og strikket, og søsteren, Kathrine, var i ferd med å ta doktorgraden i historie, med tre unger og en mann hun ikke klarte å kommunisere med lenger. Så forbanna klassisk.

Han så på Alexandra for første gang siden hun kom inn. Hun var virkelig vakker, men hun lo ikke.

«Kan du ta laptopen til meg?» spurte han.

2

Bergen, lørdag 8. september kl. 23.10

Stine Vormedal stirret på tastaturet. Hun hadde begynt på ni forskjellige romaner, men kom aldri lenger enn til kapittel seks. Det var på den fjerde. Ingen av de andre åtte nådde noen gang kapittel fire. Greit nok, hun stilte store krav til seg selv, og var hun ikke fornøyd, så var hun ikke fornøyd. Men hvordan var det mulig å få skrivesperre når man satt med en teit kokebok? Hun skjøv stolen tilbake, reiste seg og gikk ut på kjøkkenet. Det minnet ikke mye om en kokks kjøkken. Skitne panner, øser, kar, tallerkener og glass. Trøsten fikk være at hun ikke var kokk heller. Hun var en enslig kvinnelig litteraturviter, og det var nettopp det hun ønsket at kokeboken skulle gjenspeile. Oppskriftene var ment for kvinner i hennes egen situasjon, og boken skulle ha en litterær kvalitet som gikk langt utenpå Gyldendals store kokebok, og alle andre for den saks skyld. Språket, ikke fancy bilder à la Jamie Oliver, skulle motivere til matlaging, som i utgangspunktet var gørr kjedelig. Maten skulle være rimelig, god, og enkel og rask å lage. Akkurat det minnet kanskje om Jamie, men problemet med hans mat var at uansett hvilke priser man opererte med i England, så ruinerte man seg på råvarene hans her i vikingland. Og var det noe enslige kvinner aldri hadde for mye av, så var det penger.

Hun åpnet skapet for tørrvarer og tok ut en pakke coco pops crunchers, hennes egen erstatning for potetgull. Ikke før hadde hun satt seg på en kjøkkenstol for å knaske de små kakaoimpregnerte, sprø hveteklumpene, så ringte mobilen. Hun så på den.

«Hei, mamma,» sa hun.

«Stine – det er pappa. Han er syk.»

«Ja vel,» hun klarte ikke å leve seg inn i morens angst lenger. Greit, Stine var trettifire år og ung til å ha en far som hadde rundet åtti, men han hadde vært plaget med allergier, forkjølelse og influensa siden før Stine ble født. Moren, som var fjorten år yngre enn faren, merket naturlig nok at han begynte å bli eldre. Hun var livredd for å bli gammel og alene, og før eller siden ville hun få rett i sine spådommer om at dette ville skje, men da ville det forhåpentligvis være en kokebok på markedet for akkurat slike som henne og Stine. Enslige kvinner med dårlig råd.

«Han puster så tungt,» sa moren.

«Kanskje han burde ha lagt seg.»

«Han har jo det. Han ligger og sover, men han puster så tungt.»

«Herregud! Alle puster tungt når de sover. Det er ikke noe problem før han ikke puster. Gå og legg deg nå, mamma.»

«Tror du det?»

Stine sukket og ventet et par sekunder. «Har han feber?»

«Jeg vet ikke.»

«Kjenn om han er varm i pannen.»

«Bare vent litt,» sa moren. «Nei, jeg tror ikke han har det.»

«Hvordan var han da han gikk til sengs?»

«Nei, jeg vet ikke. Helt vanlig, tror jeg.»

«Ser du? Ingenting i veien. Gå og legg deg, mamma.»

«Ja, du har vel rett. Takk, vennen.»

Stine åpnet pakken med crunchers og knasket dem i seg. Hvis hun kunne få gitt ut den kokeboken, så kanskje det kunne bli en brekkstang til å få seg en bedre betalt jobb, eller til å få fart på romanskrivingen. Kanskje hun kunne få råd til å flytte inn til sentrum eller i hvert fall ut av blokken. Det var ikke mye poeng med å bo i høyblokk når man holdt til i første etasje. Og like utenfor kjøkkenvinduet spaserte halve verden med fritt innsyn mens de lette etter den leiligheten de skulle besøke. Stine hadde latt det gå litt sport i akkurat det. OK, hun var ikke veldig slank. Hun tok en ny håndfull crunchers og smilte. Hun var vel heller det mange kalte overvektig eller feit. Det stoppet ikke Stine fra å presentere sine fordeler på en best mulig måte. Og fordelene hennes var store. Så da kunne hun sitte her på kjøkkenet med dyp, inviterende utringing vendt mot et vindu som lå så lavt i forhold til passasjen utenfor at det var så vidt hun kunne se opp på de sultne øynene til mannfolkene som passerte. Enkle vesener det var umulig å forholde seg til. Nå var det lyst inne og mørkt ute, så hun ville knapt merke det om noen stod rett utenfor og betraktet henne. Det var en spennende tanke. Noen ganger lot hun som om det var noen utenfor, og laget et lite show, uten å ta det helt ut, så klart. Det kunne jo faktisk være at naboen stod der ute. Den bitchen. Stine reiste seg, fant frem litt H-melk i kjøleskapet og fylte et halvliterglass hun hadde stjålet på Garage ti år tidligere. Kombinasjonen med melk var god, bare hun holdt den adskilt fra coco popsen. Det ble ikke mye crunch i cruncherne om de skulle bade i kumelk. Da hun satte seg igjen, fikk hun en følelse av at det var noen utenfor. Hun kunne ikke se noen, men lyset hadde endret seg bare lite grann. Så skjedde noe hun aldri hadde opplevd før. Hun fikk en trang til å dekke seg til. Til å skjule formene sine. Skjule seg selv. Stine reiste seg, lot melken og coco popsen stå igjen, og gikk bort til døren. Da hun slo av lyset, rakk hun akkurat å se noen sette seg i bevegelse der ute og forsvinne ut til siden i retning ytterdøren hennes. Bevegelsen var rask, besluttsom og målrettet. Hun løp til ytterdøren og la øyet til kikkhullet. Det var ingenting å se der ute. Hun bestemte seg for å sette på sikkerhetslenken, da hun hørte en nøkkel bli satt i dørlåsen. Hvordan var det mulig? Det var ingen andre som hadde nøkler enn hun selv og vaktmesteren. Hun tok tak i sikkerhetslåsen, men den hang fast i holderen. Vrideren på dørlåsen ble dreid rundt. Nøkkelen passet. Hun fikk løs sikkerhetslåsen og trakk kjettingen mot festet på veggen, men for sent. Døren ble revet opp, og før hun rakk å registrere hva som var i ferd med å skje, hang Stine Vormedal i luften med hendene ut til siden for å dempe det kommende fallet.