Erica Jong (red.)

Sukker i skålen

Oversatt av Ragnhild Aasland

Copyright © 2011 Erica Jong

Norwegian translation rights by arrangement with

Ecco, an imprint of HarperCollins Publishers, USA

Norsk utgave © juritzen forlag as 2013, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Stolze Design

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-433-1

ISBN 978-82-8205-342-6 (trykket)

Til BJG og hennes brødre

når de blir voksne

Lei av å være alene, lei av å være blå

Ønsker jeg hadde en god mann, jeg kunne lene meg på

Verden har blitt meg så vrang, etter at min mann forsvant

Jeg trenger litt sukker i skålen

Jeg trenger en pølse i bollen

Jeg trenger å elskes, så inderlig, nå

Jeg føler meg underlig, føler meg blå

‘I need a little sugar in my bowl.’
Bessie Smith, 1931

Hvorfor er vi så fascinert av sex? Antagelig fordi det involverer så intense følelser – og aller mest, tap av kontroll. Alt som får oss til å miste kontrollen, fengsler og trollbinder oss. Så sex er både forlokkende og skremmende.

Kanskje er dette grunnen til at jeg ble så overrasket da jeg skulle sette sammen denne antologien.

Konvensjonell visdom forteller oss at vi lever i et samfunn gjennomsyret av sex der ikke noe lenger er tabu. Tenåringer tilbyr visstnok avsugning uten å blunke. Pålitelige prevensjonsmidler og internettdating har gjort tilfeldig sex hverdagslig blant stadig yngre mennesker.

Så hvordan kan det ha seg at da jeg begynte å spørre om bidrag til denne samlingen, så var det flere kvinner som mente at de måtte spørre mennene sine før de sa ja til å bidra? Eller sine partnere. Eller, for å si det som det er, til og med barna.(Jeg vet jo at barn rett og slett unngår det foreldrene har skrevet – spesielt hvis de selv har en litterær åre.)

Jeg antar at jeg trodde på sprøytet om at alt hadde forandret seg, at pudeur var foreldet, at dagens kvinner var ville og selvhevdende. Jeg visste at jeg hadde befunnet meg i en slags skjelvende frykt over å skulle avsløre seksuelle fantasier da jeg skrev Jeg tør ikke fly, men ting skulle jo være helt annerledes nå (og jeg pleide å få skylda for det).

Jeg tok feil. Minst et halvt dusin bidragsytere til denne boka ville ikke si ja før partnerne deres var enige.

Det var den første overraskelsen.

Den neste overraskelsen var frykten noen av de mulige bidragsyterne hadde om at de ikke ville bli tatt på alvor dersom de skrev for min antologi.

Anaïs Nin hadde brukt nøyaktig det samme argumentet i 1971 da jeg spurte henne hvorfor hun tillot at dagbøkene hennes ble sensurert før de ble publisert. «Kvinner som skriver om sex, blir aldri tatt på alvor som forfattere», sa hun.

«Men det er derfor vi må gjøre det, frøken Nin», svarte jeg.

Og det er derfor vi må gjøre det. Vi må utfordre den doble litterære standarden. Ved å gjøre det, frigjør vi også våre brødre, sønner, sønnesønner, elskere og ektemenn – som nå skriver mer intenst og ærlig om kvinner – tenk bare på David Grossman, John Irving, Jonathan Frantzen og Abraham Verghese – enn selv Gustave Flaubert, Leo Tolstoj, John Updike og Philip Roth gjorde før dem.

Jeg beundrer disse mennene. De kan lære en ung – eller gammel – forfatter mer om å skrive enn noen av de bøkene som prøver å lære bort kunsten å skrive fiksjon. Les dem og lær. De som ble voksne etter at litterær sensur bortfalt på 1950- og 1960-tallet, har mye å lære bort.

Når ble litterær sensur foreldet? Det skjedde faktisk i USA i en tid jeg fortsatt husker. Jeg studerte engelskspråklig 1700-talls-litteratur ved Columbia da Fanny Hill forflyttet seg fra det låste rommet for sjeldne bøker til de åpne hyllene ved Butler Library. Lolita av Vladimir Nabokov ble publisert av Putnam i 1958 etter å ha vært beryktet i det skjulte i flere år takket være Olympia Press, Paris. Og D. H. Lawrences Lady Chatterleys elsker, først trykket i Firenze, Italia, i 1928. Henry Millers Krepsens vendekrets ble først publisert privat, takket være Obelisk Press i Paris i 1934 og senere, i 1961, publisert av Grove Press i USA.

I begynnelsen var forfattere ekstatiske. Vi trodde vi var på vei inn i en ny epoke med klassisk bacchanalia. Vi tenkte på Sapfo, Aristofanes, Ovis, Juvenalis, Chaucer, Shakespeares vovede skuespill, Swifts ikke trykkverdige dikt, og selvfølgelig på D. H. Lawrence og Henry Miller. Og det er sant at Par, Portnoys besværlige liv og min egen Jeg tør ikke fly ga et løfte om ærlighet.

Men det tok ikke lang tid før Debbie Does Dallas druknet Ulysses. Sex, en gang så litterært og sjeldent, ble like platt som alt annet. Når tekster om sex oppstår overalt, blir de også banale. Profitt vant over kunsten, og pornografi ble like kjedelig som andre simple produkter i en kultur der alt er til salgs.

Mange forfattere tenkte at det var på tide å renske opp i sexen. Den yngre generasjonen – barn av hippier og nudister – var, i likhet med min datter, sjokkert over foreldrenes frihet.

Og hvorfor skulle de ikke det? Er det ikke jobben vår å være sjokkert over foreldrene våre? Er det ikke hver generasjons plikt å være misfornøyd med generasjonen foran dem? Og å hevde at vi er ulike – bare for senere å oppdage at vi er fortvilende like?

Intet er nytt under solen. Barnet er kvinnens mor, mannens far. Våre foreldre var en gang oss – og nå er vi dem. Våre foreldre, velsigne dem, trodde de var svært så moderne.

Mine egne kunstner-/musikerforeldre løp rundt i Provincetown i 1930-årene, i svært så utfordrende undertøy (og utfordrende den gang var adskillig mindre utfordrende enn utfordrende er i dag). De tilhørte de moderne bohemene i depresjonstiden. Barna deres var unge i de fantastiske femtiårene, da selv bohemer kunne være velstående. Og våre barn vokste opp i nittenåttiårene og trodde grådighet var bra.

Nå er vi tilbake i en depresjonstid – selv om vi håper den bare er midlertidig. Men sex har ikke forandret seg så mye. Ikke siden dvergsjimpansene og sølvryggene. Vi bruker sex som avkobling. Vi bruker det til å dominere, til å herske, til stolthet og glede. Vi bruker det til å pirre, til å ejakulere (også kvinner), til å kjæle og til å kurre.

Vi bruker det til og med til å lage babyer – selv om vi også kan bruke prøverør til den slags.

Vi bruker det for å holde tanker om døden på avstand, noe Jennifer Weiners gripende fortelling viser. Vi bruker det til å hevde eierskap slik Daphne Merkins historie om besettelse viser. Vi bruker det til og med av kjærlighet – slik Elisa Albert ekstatisk viser oss i ’Et mirakuløst knull’, og vi bruker det til å leve ut våre perversjoner – slik Linda Gray Sexton viser i utforskningen av asfyxiofili. Vi bruker det til å beskrive voldsomme fantasier – slik Marisa Acocella Marchetto tydeliggjør i sin fantasifulle billedfortelling, Drømmekukken.

Ikke i noen av disse er vi radikale. Sapfo var der før oss. Og det var også Catullus, Ovid og Petronius, Chaucer, Boccacio, Shakespeare, Henry Miller, Norman Mailer og så mange andre.

Vi har ikke oppfunnet utroskap. Vi har heller ikke oppfunnet det perverse. Vi er akkurat de samme gamle primatene som i flere tusen århundrer har huiet til hverandre fra trærne og gjort det bak buskene.

Blodet som banker i den glatte klitorisen, kukken som dunker – ikke noe av dette overrasker. Fay Weldon snakker om sin første seksuelle erfaring, om hvor godt hun likte det på tross av det gammelmodige skalkeskjulet moren hadde gjemt henne i. Det var ikke meningen at hun skulle like det, men hun gjorde det likevel. Slik har naturen laget oss, og alle løftene fra de som holder løfter eller de som bærer kyskhetsringer, kan ikke endre dette.

Så sex er her for godt. Vi er laget for å like det. Så lenge to halvdeler må komme sammen for å lage et hele, finnes det ingen mulighet for at vi kommer til å slutte å trykke på liker-knappen.

Og når kvinner først begynner å skrive om det, er det ikke noe som kan stanse oss. Å gjøre det, er tydeligvis noe annet.

Men når jeg leser alle bidragene på nytt, kan jeg ikke la være å tenke at fantasiene om perfekt sex er mye sterkere enn den faktiske sexen. Det er mye lengsel her, og lengselen er ofte mer spennende enn handlingen. Seksuelle kvinner har kontakt med sine fantasiliv. Og de trenger ikke alltid å leve ut fantasiene sine. Jeg tror den såkalte seksuelle revolusjon misforsto hvor viktig fantasiene er i livene våre. Vi trenger ikke å virkeliggjøre fantasiene våre for å berikes av dem. Fantasiene i seg selv gir styrke. Fordi bidragsyterne mine strekker seg over flere generasjoner, leser vi om et bredt spekter av seksualitet – både diskré og utilslørt. Sex har endret seg mye, men samtidig ikke. Sex dreier seg mer om fantasi enn friksjon. De fleste av disse forsøkene er mer psykologiske enn de er direkte.

Jeg valgte å inkludere både fiksjon og faktatekster, fordi grensene mellom dem i vår tid har blitt mer utydelige, og fantasi beriker begge sjangrene. Etter Dublinere og Ulysses har memoarer og fiksjon nærmet seg hverandre – slik både Ralph Waldo Emerson og Henry Miller begge forutså. Og våre fysiske liv kan ikke skilles fra våre følelsesmessige og kunstneriske liv.

Da jeg spurte Daphne Merkin om å fortelle hvorfor hun bidro i antologien, svarte hun at Freud mente at kunsten var til for å forstyrre verden i sin søvn. ’Alt som leder oss mot økt bevissthet, spesielt når det gjelder saker som er tildekket av stillhet eller parodi, ser jeg som noe man kan bruke. Det seksuelle området blir så ofte behandlet som latterlig eller av liten betydning, når det i virkeligheten ofte er alvorlig og av stor betydning’, sa Merkin.

Jeg er enig. Min datter er det ikke. Men så møtte hun aldri et låst rom med sjeldne bøker i.

Latterliggjøring og nedvurdering av sex i Amerika er noe jeg ofte har erfart som reaksjon på mine egne bøker. Dette er en særpreget amerikansk reaksjon. Europeere fniser ikke av nakenhet, eller av at noen ved et uhell viser mer av kroppen enn det som var hensikten. Antagelig finnes det ingen andre land der man må diskutere om sex er en viktig menneskelig drivkraft. Seksualitetens kraft blir rett og slett tatt som en selvfølge over hele verden.

Naturligvis er sex forbundet med døden. Kanskje det er en av årsakene til ubehaget vi kjenner. Ville vi ha valgt å reprodusere dersom vi trodde vi kom til å leve evig? Antagelig ikke. Trangen etter å smelte sammen er ufravikelig knyttet opp mot vår kunnskap om dødelighet. Fare er en del av opphisselsen. Dette kan være grunnen til at utroskap fortsatt florerer og årsaken til at vi blir pirret av nyheter om andres utroskap. Risikoatferd er spennende. Å balansere på lystens stramme line er mer pirrende når linen er trukket over en avgrunn.

Når alt kommer til alt så er det å skrive om sex det samme som å skrive om livet. Det er tekster om barndommens seksualitet (Anne Roiphe, J. A. K. Andres), tekster om å miste dyden (Fay Weldon, Ariel Levy), en intens novelle om sex og sykdom (Jennifer Weiner), et ekstatisk minne om å bli gravid (Elisa Albert), et ømt studium av forelskelse mellom eldre (Karen Abbott) og tekster om alle de stadiene som ligger mellom. Jann Turner skriver om sex og makt i utdraget fra en roman, Rebecca Walker skriver om fantasien som overvelder virkeligheten. Meghan O’Rourke beskriver foreldres hemmeligheter og hvordan de påvirker oss.

Barbara Victor skriver en novelle om sex med den elskeren hennes hovedperson tror er den siste. Honor Moore betrakter på en herlig måte Historien om O. Ensler skriver en dramatisk dialog mellom kvinner som deler en intens sexlyst. Gail Collins svarer på ideen om den beste sexen med et frydefullt angrep på antiseksualiteten i katolsk utdanning. Jean Hanff Kortelitz diskuterer det paradoksale ved prippenhet samtidig med å skrive om erotikk. Molly Jong Fast og Julie Klam forteller begge om hvordan foreldres nakenhet resulterer i tilbakeholdenhet, og Susan Cheever lovpriser sex med en fremmed.

Min Jin Lee bevisstgjør oss på rasisme og seksualitet. Lis Smith tar oss med tilbake til sex med slektninger i tiden rundt andre verdenskrig. Rosemary Daniell skildrer kaotisk sex og alkoholisme med en uregjerlig, beruset elsker. Hun skriver denne epilogen i et uutholdelig øyeblikk i sitt eget liv. Sønnen har nettopp mistet livet. Susie Bright gir liv til tenåringsbegjær i en tid med uro blant arbeidere og politiske protester. Poeten Susan Kinsolving skriver om vanvittig multikulturell kjærlighet i en satire som kan leses som poesi. Jessica Winter gjør narr av den vitenskapelige tilnærmingen til sex. Og Margot Magowan skriver om omskiftelig sex i ekteskapet – fra vaginal smerte etter barnefødsel til en manns besettelse. Hun viser også hvordan sex og penger henger sammen på en forferdelig måte.

Disse tilnærmingene er like varierte som seksualiteten i seg selv. Heldigvis går det ikke an å generalisere.

Sannheten er – sex er livet – ikke mer, ikke mindre. Som mange av disse historiene viser, er det selve livskraften. Dersom vi prøver å stenge det inne i en egen kategori, gjør vi det skittent. I seg selv er det langt fra uanstendig. Det er bare en del av livet – den delen som gjør at det fortsetter og får det til å blomstre.

I likhet med alle bøker har også denne gått igjennom en endeløs metamorfose. Arbeidstittelen var ’Beste sex jeg noen gang har hatt’ helt til det gikk opp for meg at bøker med ’beste sex’ i tittelen finnes i hopetall. Etter å ha prøvd ut ’Ville netter’ og oppdaget at Joyce Carol Oates hadde brukt denne linjen av Emily Dickinson i en vakker bok med fortellinger om legendariske forfattere, gikk jeg til en av mine favoritter blant tradisjonelle bluessanger. Bessie Smith og Nina Simone har begge spilt inn ’Sugar in My Bowl’, en lidenskapelig klagesang om kvinnelig begjær.

Afroamerikanske kvinnelige bluesartister var, etter min mening, de første amerikanske kvinnelige artistene som sang om lengsel uten å være bundet. Ærligheten til den kvinnelige bluessangeren viser hvor store deler av den feministiske poesien som tilhørte den andre bølgen, kommer til kort. Den direkte formen i bluesens lengselsfulle uttrykk får håret på ryggen til å reise seg og sender frysninger nedover ryggraden. Det er dette poesi skal gjøre – fortelle sannheten om menneskelige følelser. Som en berømt bluessanger har sagt: ’Blues er ikke annet enn sannheten om livet.’ Og dette har bluesen felles med begjæret. Bluesen synger om livet med all sin råhet og energi. Smertefull, vakker og trist, bluesen omfavner vår menneskelighet uten å skjemmes.

Jeg håper disse novellene, memoarene og dramatiske monologene gjør det samme. Det finnes ingen skam i å være helt og fullt menneske.

Erica Jong

Elisa Albert: Mirakelknullet

Jeg kan ikke være helt sikker, men jeg tror det skjedde i Toledo. En dag sent i april, og været var fantastisk. Som vanlig i Spania var ikke vegetarlunsjen mye å rope hurra for.

«Jeg hater dette», sa jeg mens jeg spiste min ørtende oliven og betraktet enda et stykke manchego før jeg dyppet mer hvitt brød i olivenolje. I flere uker hadde jeg ikke levd på stort annet, og jeg lengtet hjem til butikker med helsekost, tempeh, veganbakerier, plastlær, venner som meg selv. Min elskede prøvde å overse meg og i stedet nyte sin stekte blekksprut. Skinkeskanker hang fra vinduene. De hadde til og med små plastkopper som samlet opp saften som rant fra det døde kjøttet.

Hans taushet irriterte meg skikkelig. Elsker du en vegetarianer, så later du i hvert fall som om du blir forbanna når det oppstår vegetariske stengsler, ikke sant?

«Må vi virkelig ha denne samtalen igjen?» funderte han høyt, mens han dyppet brødskorpen i fiskejuicen og så lengtende på skinken. Til hans forsvar skal det sies at han hadde avstått fra gris og lyttet til klagingen min i ukevis.

«Skal jeg bare late som om jeg er begeistret for det tredje ost og brød-måltidet på samme dag? Buksene mine passer ikke, og jeg har ikke hatt noen glede av det en gang.»

Han sukket.

Jeg burde ha lært leksa mi da jeg var sammen med college-kjæresten min, en forsvarsspiller fra Midtvesten. «Jeg kan ikke forstå hvordan du kan tro at jeg vil kysse deg etter at du har spist det der», sa jeg en gang tankefullt etter å ha sett ham stappe i seg en saftig osteburger. Han kastet burgeren og snakket ikke til meg resten av den kvelden. Hvorfor er det min skjebne å forelske meg i kjøttetere?

Jeg kunne ha ertet på meg en stein. Furten gikk jeg ut på gaten og gikk rett i strupen på forholdet vårt: «Du bryr deg ikke om meg.»

Et øyeblikk ble han stående stille før han løftet armene opp i luften og marsjerte av gårde. Han snudde seg bare så vidt.

«Faen ta deg!» Dette fra en mann som vanligvis er så snill og balansert at det verste jeg ellers har hørt ham si er noe sånt som: «Han/hun mener det godt, men …»

Jeg begynte å grine, og vi tilbrakte resten av ettermiddagen med å krangle. Ulykkelige satt vi på brosteinene ved siden av en kirke. Grupper med turister prøvde å la være å stirre.

Senere den kvelden, på rommet vårt ved Parador med utsikt over byen, gjorde vi det godt igjen. Og – under over undere – lagde en baby.

Naturligvis kunne det like gjerne ha skjedd noen dager før i Madrid, etter en ettermiddag på Prado mens føttene våre verket. Eller et par dager tidligere i Sevilla, flamenco i en flislagt bakgård der eføyen snodde seg rundt balkongene. Eller hjemme i Teruel uken etter, i den kjellerleiligheten som nå virker så romantisk, der vi tilbrakte våren. Det var travle, amorøse uker, så jeg kommer aldri til å være sikker. Men jeg liker å tro at det skjedde i Toledo. Sliten etter å ha kranglet og med utsikt til den berømte byen der jøder, kristne og muslimer en gang kunne glede seg over en gullalder med fredelig, produktiv sameksistens, hadde vi selv en hyggelig, moden samtale og feiret vår gjensidige kjærlighet og forståelse med å kle oss nakne.

Vi er ikke et spesielt kranglevorent par, selv om jeg har laget kvalm uten grunn noen ganger. Det er sånn det er mellom oss: Jeg er den skadete som har problemer (se: ’du bryr deg ikke om meg’), han er den veltilpassete og overbærende (bortsett fra enkelte ’faen ta deg’). Nei, det stemmer ikke helt. Han har også sine greier, men kanskje fordi han er mann eller kanskje fordi foreldrene hans ikke er skilt eller kanskje fordi han er noen år eldre enn jeg er, så klarer han å forholde seg mer eller mindre rolig. Mens jeg ofte ikke klarer å forholde meg mer eller mindre rolig. Uansett, så er han klok og morsom og snill og beskjeden og stødig, med øyne som glitrer og en kropp som kapteinen på et svømmelag. Hendene hans er sterke, han mister aldri perspektivet, han er musikalsk, og han har et enormt ordforråd. Hvilket innebærer: Mesteparten av tiden kan jeg nesten ikke tro det – mitt hell, en slik overflod! – men han er min. Når mine depressive nevroser slår mot hans sterk-stille-stoiske type, er jeg uten unntak sikker på at han kommer til å forlate meg. Når han lar være å gå fra meg, er det på sin plass med mye naken jubel.

Det gikk flere uker før jeg visste at jeg var med barn (’Embarazada!’ sto det på resultatene fra det lokale sykehuset etter at jeg hadde skjønt at den uregelmessige mensen min i virkeligheten hadde uteblitt, gikk til farmacia for å få en graviditetstest og satte i gang med å skaffe meg ytterligere bekreftelse), men etterpåklokskap er kraftfullt, så den natten i Toledo har fått et magisk skjær over seg.

Jeg er klar over hvordan det høres ut. Sex i den hensikt å formere seg er toppen av normativ seksuell aktivitet, det saliggjærende for profesjonelle, amatørmessige, religiøse sexister over hele verden, og svepen for den radikale feminismen slik jeg så den for meg da jeg var ungdom. Frihet fra dette er en fundamental nødvendighet for at en kvinne skal kunne gjøre som hun vil med livet sitt, med kroppen, med seg. Det tar evigheter å fri oss fra sex som formering, fra tanken om at sex bare kan ha én hensikt (og hensikten er babyen naturligvis, ikke orgasmen).

Jeg har hatt min del av usunne, seksuelle opplevelser; det er mange etternavn jeg ikke husker. Det er nok å si at i likhet med den lett imiterbare Carrie Bradshaw har også jeg antagelig ligget med flere menn enn prinsesse Di og færre enn Madonna. Hva kan vel være mindre overskridende enn kjærlig og frivillig heterofil sex innenfor et fast forhold som fører til den begeistringsfulle fødselen til en vakker guttebaby? Og hvor morsomt er det med sex hvis den ikke i i hvert fall er litt overskridende? Men, utrolig nok: Å bli gravid på akkurat det tidspunktet, med akkurat den vakre mannen, etter en idiotisk krangel i Toledo, var virkelig resultatet av et mirakuløst knull. For å si det sånn.

Normalt har et fruktbart par bare tjuefem prosent sjanse til å unnfange på høyden av syklusen. Og vi – en førtitre år gammel mann og en tjueni år gammel kvinne med polycystisk ovariesyndrom som hadde blitt ganske feilernært i det vegetariske helvete – kvalifiserer vel knapt som et normalt fruktbart par. Da jeg var femten år, ble jeg ganske så direkte fortalt av en idiot av endokrinolog at jeg antagelig aldri ville kunne få barn, og jeg tilbrakte de neste femten årene fylt av sorg over det jeg trodde var en manglende fruktbarhet. En baby var sentrum for min lengsel. Jeg knullet meg ustraffet gjennom tjueårene og brukte kondomer til jeg kjente partneren min godt nok til å unngå dem, forberedt på hvem vet hvilken form for IVF-mareritt. Nå er det skummelt å tenke på all den ubeskyttede sexen. Jeg pleide på en fortvilet måte å spøke om det. Fordelen ved å være ufruktbar var å være problemfri! Hvis jeg ikke kunne være en naturlig moder jord, kunne jeg i stedet bli en livstrett flyfille av et glamorøst sexsymbol, en som holdt seg unna prevensjon, som aldri ble natten igjennom, som sugde på en sigarett og bare sto til ansvar overfor seg selv, upåvirket av bekymringene til faste pulevenner. Kanskje kom jeg til å felle en ensom, vakker tåre for de barna jeg aldri kom til å få når jeg var på vei hjem med T-banen. Alle hadde det gøy, tvil ikke på det, men jeg er vanvittig heldig som aldri måtte ta abort, fikk kjønnnssykdommer eller havnet i en tilværelse som alenemor. Jeg var gift et kort øyeblikk da jeg var tidlig i tjueårene, og muligheten for at jeg kunne ha blitt på tjukken den gang, forfølger meg fortsatt: Jeg ble nesten truffet, jeg ser tydelige bremsespor i bakspeilet.

Vanlig kunnskap om fruktbarhet hevder at det er mer sannsynlig at en kvinne blir gravid når hun har fått orgasme. Større blodgjennomstrømning skaper visst gladere, lykkeligere sædceller og egg. Og for å være mer direkte, hvor skulle naturen ville ha oss til å reprodusere med en partner som ikke får oss til å komme? Så vi hadde uten tvil en god god stund mens vi bekreftet vår gjensidige hengivenhet i Toledo.

Vi hadde snakket om barn, om når vi ville begynne å ’prøve’ å få dem (en kode, tror jeg, for stressende rutinesex). Vi tenkte at vi ville ’tenke på’ å begynne i løpet av noen måneder. Jeg bekymret meg for hva ’tenke på’ og ’prøve’ innebar, og så for meg en lang, helvetes vei til ingen steder. Ønsket vi virkelig å gå bortover den veien? Hvor ville den veien ende? Kroppen min kom ikke til å virke som den skulle. En knusende skuffelse var uunngåelig. Denne fortellingen ble en del av min identitet, slik så jeg retningen for min eksistens. Jeg levde med den litt triste lyden av den. Men greit: Jeg ønsket å akseptere det og komme meg videre, bevare vår selvrespekt og den hormonelle ubalansen og bli et av de fabelaktige parene som reiste verden rundt, avfinne oss med vår barnløshet og med glede ta oss av alle våre nieser og nevøer og venners barn. Kanskje det var fordeler ved bare å ta vare på oss selv, være ganske uthvilte og presentable. Barn kom ikke uten videre til å finne veien til min livmor.

Vi dro hjem til Teruel, våren gikk mot slutten, buksene mine passet fortsatt ikke, og jeg skyldte på for mye brød og ost og for lite grønnkål og quinoa. Det falt meg ikke inn at jeg kunne være gravid. Jeg kunne jo ikke bli gravid.

Det var en tidlig junidag at jeg kom ut fra badet i kjelleren med tissepinnen i den skjelvende hånden min. «Jeg er gravid», sa jeg og smilte som om jeg var gal. Så gjentok jeg det, opprømt og vettskremt. «Jeg er gravid». Ordet var som en skinnende ny planet, glødende, vidunderlig og hel, en ting å eie, noe som forble der. Så smilte han også, og lo, og sa «Virkelig?», og vi satt der på stygge rottingbarkrakker og stirret på hverandre, bare så på hverandre sånn, smilende, jeg aner ikke hvor lenge.

Sjokkerende, utrolig, det ble ingen ’prøving’, ingen fruktbarhetskamp, ingen fortvilte skuffelser. Bare et godt, gammeldags knull med min elskede etter en krangel, og nå skriver jeg med én hånd mens jeg vugger min sovende gutt i vuggen hans og synger en idiotisk sang for ham som høres slik ut: ’Sånn er det vi vugger vuggende, sånn er det vi vugger og vugger, sånn er det vi vugger og vugger, hele dagen lang.’

Jeg ønsket å føde hjemme, med en jordmor til stede, borte fra sykehus og leger og syntetiske smertestillende og alle de påkjenningene alt dette er kjent for å påføre sunne kvinner som føder sunne barn. Jeg ønsket å kjenne det, å være til stede, å tilfredsstille de utrolige mulighetene i den utrolige kroppen min, å erfare hva det å føde faktisk er, eller kan være. Jeg ønsket, for å sitere dokumentaren, en Orgastisk fødsel.

Det. Ble. Ikke. Sånn. Orgastisk, mener jeg. Det ble naturlig, hjemme, ivaretatt av en jordmor osv. Og det var også ulidelig og skremmende og ensomt og intenst og vidunderlig og forferdelig og fantastisk og utrolig og opprivende. Jeg klarer det ikke, sa jeg, igjen og igjen. Og: Hvordan klarer noen dette? Og: Jeg skjønner hvorfor folk ikke ønsker å gjøre dette. Dette: La et menneske vokse inne i kroppen din i nesten et år og deretter lide mens livmoren trekker seg sammen for å presse ham ut gjennom kjønnsorganet ditt.

Det ble ingen orgasme. Men barnefødsel er på en måte som sex. Eller kanskje som en hallusinerende erfaring, som man kan innbille seg og skape og oppfinne i det uendelige, men som, når alt kommer til alt, bare kan erfares slik den faktisk er. Det er ingen innbilning, ingen forstillelse, ingen forståelse av det som skjer. Det er en drøm, en annen verden, og så er det over.

Sammen med andre nettopp-blitt-mamma-venner hvisker og fniser jeg om sex, muligheten for sex, som nervøse jomfruelige ungdommer: Har du gjort det ennå? Hvordan var det? Hvordan føltes det? Hvordan er det egentlig? Kan jeg gjøre det? Er det greit? For meg? For ham?

Sex er nytt og skremmende, og annerledes, og interessant. Som den utrolige Ina May Gaskin, gudmoren til den amerikanske jordmorbevegelsen sier: ’Menn tar det som en selvfølge at deres kjønnsorganer uten problemer kan utvide seg og bli mindre igjen uten at de ødelegges … Men fødselsleger i generasjonene før oss plantet denne tanken (som fortsatt mange tror på) at naturen lurte kvinnene når det gjaldt vevet i vagina og mellomkjøttet (strekk det skikkelig én gang, så er det ødelagt, som en billig hofteholder), og mange kvinner har trodd på dette, at underlivet deres er laget av et elendig materiale.’

Men likevel, klisjeen om at klisjeer ikke er klisjeer uten grunn, er sann! Denne nydelige gutten vugger i vuggen sin, og han fyller mine tanker, mitt hjerte og mine armer. Snart er han sulten, og denne lille muligheten til å tenke gjennom unnfangelsen og fødselen vil være over for denne gang. Den eneste tanken jeg tenker er: Elsker elsker, elsker.

Vi elsket faktisk, en frase som jeg inntil nylig ikke likte. Vi lagde, fra deler av våre egne kropper, av den elskov vi delte, et nytt menneske – en å elske – og hans tannløse, skjeve smil og hendene som griper og den myke huden og skinnende intense blikk og klukkelatter som en full, gammel mann omdefinerer hver eneste dag akkurat det begrepet for oss.

Jeg er glad vi er forbundet på denne måten, kjøtt og blod, helt ned til bena. Det er mer enn ekteskap. Det er for alltid: Vi var her, dette nye mennesket er her. Det var, er og vil alltid være mye å elske oss imellom.

Min rikdom fordoblet seg den natten i Toledo (Eller Sevilla. Eller Madrid. Eller Teruel.)