Helene Wecker

Golemen & dsjinnen

Roman

Oversatt av Lene Stokseth, MNO

THE GOLEM AND THE DJINNI

Copyright © 2013 by Helene Wecker

Norwegian translation rights by arrangement with

Lennart Sane Agency AB

Norsk utgave © juritzen forlag as 2013, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Fotogrunnlag: Depositimages, Shutterstock images LLC
og Wikimedia Commons

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-628-1 (ePub)

ISBN 978-82-8205-248-1 (trykk)

Til Kareem

KAPITTEL 1

GOLEMENS LIV BEGYNTE i lasterommet i et dampskip. Året var 1899. Skipet het Baltika og var på vei fra Danzig til New York. Golemens herre, en mann som het Otto Rotfeld, hadde smuglet henne om bord i en kasse og gjemt henne blant den andre bagasjen.

Rotfeld var polsk jøde fra Konin, en landsby nordpå, like ved kysten. Han var eneste sønn av en velstående møbelsnekker og arvet familiebedriften tidligere enn ventet da foreldrene ble revet bort av skarlagensfeber. Men Rotfeld var en arrogant, tankeløs mann uten sunt bondevett, og før fem år var gått, var han bankerott.

Rotfeld sto i ruinene av familiebedriften og så seg om. Han var 33 år gammel. Hva skulle han gjøre? Jo, han ville ha en kone, og han ville til Amerika.

Kona var det største problemet. Rotfeld var nemlig ikke bare arrogant, han var også en spinkel og lite pen mann med et blikk som gjorde at kvinner kviet seg for å være alene med ham. Han ble oppsøkt av noen ekteskapsmeglere da han arvet bedriften, men deres klienter var av lite attraktive familier, og han takket nei til alle tilbudene. Da det kom fram at han ikke var noe til forretningsmann heller, kom det ikke flere tilbud.

Ja, Rotfeld var arrogant, men han var også ensom. Han hadde ikke hatt noen kjærlighetshistorier å snakke om. Når han passerte aktverdige damer på gaten, så han avsmaken i øynene deres.

Det tok ikke så lang tid før han kom på at han burde avlegge gamle Yehudah Schaalman en visitt.

Det gikk mange historier om Schaalman, og ingen av dem var like. Han var en rabbiner som hadde falt i vanære og blitt kastet ut av menigheten sin. Han var besatt av en dybbuk og hadde overnaturlige krefter. Han var over hundre år gammel og hadde ligget med en djevelkvinne. Et fellestrekk i de mange ryktene var at Schaalman lekte med de farligste avartene av kabbala og tilbød villig sine tjenester bare prisen var god nok. Ufruktbare kvinner besøkte ham i nattens mulm og mørke og ble gravide like etter. Bondejenter på jakt etter menns gunst kjøpte Schaalmans poser med vidundermidler og blandet pulveret i ølet til kjæresten.

Det var verken trylleformler eller kjærlighetsmidler Rotfeld var ute etter. Han ønsket seg noe helt annet.

Han gikk til den falleferdige hytta der mannen bodde, langt inne i skogen utenfor Konin. Stien bort til døren var et halvt gjengrodd tråkk. Den skitne, gulgrå røyken som steg opp fra pipa, var det eneste tegnet på at hytta var bebodd. Husveggene skrånte mot en ravinedal der det rant en liten bekk.

Rotfeld banket på døren og ventet. Etter noen minutter hørte han subbende skritt. Døren ble åpnet på gløtt. En mann i syttiårsalderen kom til syne. Bortsett fra en skrinn pannelugg var han skallet. Kinnene over det ustelte skjegget hadde dype rynker. Han stirret olmt på Rotfeld, som for å advare ham mot å si noe.

«Er det du som er Schaalman?» spurte Rotfeld.

Mannen svarte ikke, fortsatte bare å stirre.

Rotfeld kremtet nervøst. «Jeg vil be deg om å lage en golem til meg, en som folk vil tro er et menneske. En kvinne.»

Det fikk den gamle mannen til å åpne munnen. Han bjeffet en kort latter. «Er du klar over hva en golem er, gutt?»

«En person lagd av leire,» svarte Rotfeld usikkert.

«Feil. Det er en slave. En klosset, ukritisk slave. Golemer er skapt for å gi beskyttelse og utøve rå styrke, ikke for å glede noen i senga.»

Rotfeld rødmet. «Prøver du å fortelle meg at du ikke greier det?»

«Jeg sier bare at det er en latterlig tanke. Det er så å si umulig å lage en golem som folk vil tro er et ekte menneske. For det første vil den trenge en viss selvbevissthet, om ikke annet for å kunne snakke med folk. Og kroppen … Den må ha naturtro ledd og muskulatur …»

Mannen ble taus. Han stirret ut i luften som om han tenkte på noe. Så snudde han brått ryggen til Rotfeld og forsvant inn i den dunkle hytta. Gjennom den åpne døren kunne Rotfeld se ham rote i en bunke papirer. Han snudde seg bort fra arkene, hentet ned en gammel bok med skinnbind og bladde gjennom den. Pekefingeren gled nedover en av sidene, og han leste mysende hva som sto der. Så kikket han opp på Rotfeld.

«Kom tilbake i morgen,» sa han.

Rotfeld banket som avtalt på døren igjen neste dag, og denne gangen åpnet Schaalman med en gang. «Hvor mye kan du betale?» spurte han.

«Mener du at du kan klare det?»

«Svar på spørsmålet. Det andre svaret avhenger av det første.»

Rotfeld nevnte en sum. Den gamle mannen snøftet foraktelig. «Det vil koste minst dobbelt så mye som så.»

«Men jeg har jo nesten ingenting!»

«Dette er et røverkjøp,» erklærte Schaalman. «Det står skrevet at en dydig kvinne er mer verd enn rubiner. Og det skal jeg si deg, at dyden hennes kan jeg garantere for!» gliste han.

Rotfeld kom med pengene i et stort skrin tre dager senere. Da var en mannslengde av den ene bredden langs bekken i ravinedalen gravd bort. En skitten spade sto støttet mot hytteveggen.

Schaalman åpnet døren med et åndsfraværende blikk, som om han var blitt avbrutt i et avgjørende øyeblikk. Han hadde leire på klærne og i skjegget. Da han så skrinet, nappet han det ut av hånden til Rotfeld.

«Bra,» sa han. «Kom tilbake om en uke.»

Døren ble smelt igjen, men Rotfeld rakk å få et glimt av den mørke skikkelsen i flere deler som lå på bordet der inne – en slank kropp, grove lemmer og en knyttneve.

«Hvilke egenskaper setter du størst pris på hos en kvinne?» spurte Schaalman.

Det var uken etter. Denne gangen hadde Rotfeld fått lov til å slippe inn. Midt i hytta sto det bordet Rotfeld hadde fått et lite glimt av før. Den unge mannen kunne ikke motstå fristelsen til å smugtitte på det som lå der: en menneskelignende skikkelse skjult under et laken. «Hva jeg setter størst pris på? Hva mener du?» spurte han.

«Jeg skaper en kvinne til deg, så jeg antar at du har noen ønsker om hvordan hun skal være.»

Rotfeld rynket pannen. «Jeg må vel si at jeg liker en fin kropp …»

«Jeg snakker ikke om fysikken. Ikke ennå. Lynnet. Personligheten.»

«Kan du gjøre noe med det?»

«Ja, jeg tror faktisk det,» sa den gamle mannen stolt. «Jeg kan i det minste styre henne i retning av visse tilbøyeligheter.»

Rotfeld tenkte seg godt om. «Jeg vil at hun skal være lydig.»

«Lydig kommer hun uansett til å være,» sa Schaalman irritert. «En golem er en slave. Hun kommer til å gjøre alt du beordrer henne til. Hun vil ikke engang ønske noe annet.»

«Bra,» sa Rotfeld usikkert. Han kom ikke på noe annet han ønsket seg enn det med utseendet og lydigheten. Han skulle til å si at Rotfeld kunne gjøre som han ville, men så kom han plutselig til å tenke på lillesøsteren sin, den eneste jenta han egentlig hadde kjent. Hun var så nysgjerrig at hun drev moren til vanvidd med å fly i veien for henne og stille spørsmål hele tiden. Unge Otto hadde tatt henne under sin beskyttende vinge, en av de få sjenerøse handlingene han hadde utført i livet. De hadde trasket rundt i skogen mange ettermiddagstimer, og han hadde svart på utallige spørsmål om alt og ingenting. Da hun druknet i elven en sommerdag, tolv år gammel, mistet han den eneste som hadde betydd noe for ham.

«Gjør henne nysgjerrig,» sa han til Schaalman. «Og intelligent. Jeg tåler ikke tåpelige kvinnfolk. Å, forresten,» la han til og kjente at han begynte å bli varm i trøya, «så må hun være dydig. Ikke … vellystig. Hun må være en fin herre verdig.»

Den gamle hevet øyenbrynene. Han hadde forventet at kunden skulle be om moderlighet, stor seksuell appetitt eller begge deler. Mange års erfaring med kjærlighetsmagi hadde lært ham hva menn som Rotfeld trodde de ønsket av en kvinne. Men nysgjerrighet? Intelligens? Han lurte på om mannen skjønte hva han ba om.

Han smilte og slo ut med hendene. «Jeg skal forsøke,» sa han. «Resultatet vil kanskje ikke bli nøyaktig som du ønsker. Det er grenser for hva man kan gjøre med leire.» Han ble alvorlig. «Men husk dette: En skapning kan ikke trekkes altfor langt fra sin sanne natur. Hun kommer alltid til å være en golem. Hun vil ha mange menns styrke, og hun vil instinktivt beskytte deg, uten tanke på at hun kan skade andre. Det har aldri eksistert noen golem som ikke har gått amok før eller senere. Du må være forberedt på å måtte ødelegge henne.»

Oppgaven var utført kvelden før Rotfeld satte seil. Han gikk en siste gang til Schaalmans hytte trekkende på en kjerre lastet med en stor trekasse, en anstendig, brun kjole og et par damesko.

Schaalman så ikke ut til å ha sovet på en stund. Han var blek og hadde mørke skygger under øynene, som om han var tappet for krefter. Han hadde tent en lampe som hang over arbeidsbordet, og Rotfeld fikk se sin utkårede for første gang.

Hun var høy, nesten like høy som ham, og velproporsjonert. Overkroppen var lang, brystene var små, men faste, og midjen var robust. Hoftene var kanskje litt firkantede, men på henne virket det naturlig, nesten til og med pent. I det svake lyset kunne han se den mørke skyggen mellom beina hennes. Han så bort, liksom uinteressert, men kunne ikke unngå å merke Schaalmans spottende blikk og sitt eget brusende blod.

Ansiktet hennes var bredt og hjerteformet, og øynene satt langt fra hverandre. De var lukket, så han kunne ikke se øyenfargen. Nesen var liten og rund, og leppene var fyldige. Håret var brunt med litt fall og rakk til skuldrene.

Han la prøvende, nesten vantro hånden på den kalde skulderen hennes. «Det ser ut som hud. Det kjennes som hud.»

«Det er leire,» sa den gamle.

«Hvordan har du klart dette?»

Den gamle mannen smilte uten å svare.

«Og hva med håret? Øynene? Neglene? Er det også av leire?»

«Nei, det er ekte.» Schaalman smilte, og da Rotfeld så det uskyldige uttrykket, tenkte han på pengene han hadde gitt ham og lurte på hva mannen kunne ha kjøpt for dem. Han grøsset og skjøv tanken fra seg. Det ville han ikke tenke mer på.

De kledde på leirkvinnen og løftet forsiktig den tunge kroppen over i kassen. Håret la seg over ansiktet da de flyttet henne, og Rotfeld ventet med å stryke det tilbake på plass til den gamle snudde ryggen til.

Schaalman fant en papirlapp og noterte de to nødvendige kommandoene – en for å vekke henne til live, og en for å ødelegge henne. Han brettet lappen to ganger og la den i en konvolutt av oljelerret. Utenpå skrev han: Kommandoer for golemen, og så rakte han den til Rotfeld. Kunden ville helst vekke henne der og da, men det frarådet den gamle ham på det sterkeste. «Hun vil antakelig være desorientert en stund,» sa han, «og om bord i skipet kommer det til å være fullt av folk. Hvis noen skjønner hva hun er, kaster de dere over bord begge to.» Rotfeld gikk motstrebende med på å vente til de kom til Amerika, og de spikret lokket på kassen og lukket henne forsvarlig inne.

Den gamle mannen skjenket en dram til dem hver fra en støvet flaske. «Skål for golemen,» sa han og løftet glasset.

«Skål for golemen,» istemte Rotfeld og tømte glasset. Det var et triumferende øyeblikk. Det eneste som skygget for gleden, var den verkende magen. Han hadde alltid hatt problemer med fordøyelsen, og stresset de siste ukene hadde gjort det enda verre. Han prøvde å la være å tenke på smertene og hjalp den gamle mannen med å løfte kassen over i kjerra. Så leide han hesten bort. Den gamle vinket etter ham som om han tok avskjed med et nygift ektepar. «Jeg håper du får glede av henne!» ropte han, og den kaklende latteren ga gjenlyd mellom trærne.

Skipet satte seil som planlagt. Et par kvelder senere lå Rotfeld i den smale køya si med oljelerretskonvolutten i lommen. Han følte seg som et barn som har fått en presang og streng beskjed om ikke å åpne den. Det ville vært lettere hvis han hadde fått sove, men magesmertene hadde vokst til en verkende klump på høyre side av magen. Det kjentes som om han hadde litt feber. Rundt ham var det den rene kakofonien av lyder fra de andre som også hadde dekksplass: hundre forskjellige snorkelyder, hikstende gråt fra småbarn og brekninger nå og da når skipet seilte ned i en ny bølgedal.

Han snudde seg over på siden og skar grimaser av smerte. Den gamle mannens advarsler kunne umulig være nødvendige, tenkte han. Hvis hun var så lydig som han hadde lovet, kunne det ikke skade å vekke henne. Han ville jo bare se. Etter det kunne han kommandere henne til å bli liggende i kassen til de var fremme i Amerika.

Tenk om hun ikke virket som hun skulle? Tenk om hun ikke våknet i det hele tatt, men bare ble liggende der som en leirklump formet som en kvinne? For første gang slo det ham at han ikke hadde fått noen beviser for at Schaalman faktisk kunne gjøre det han hadde lovet. Han fisket panisk fram konvolutten fra lommen og trakk ut papirlappen. Det som sto der, var det rene vrøvl, bare vilkårlige hebraiske bokstaver. For en idiot han hadde vært!

Han svingte beina ned på gulvet og strakte seg etter en parafinlampe som hang fra en spiker. Med hånden trykket til siden av magen skyndte han seg gjennom labyrinten av køyer, mot leideren og ned til lasterommet.

Det tok ham nesten to timer å finne kassen, to timers leting blant stabler av kofferter og kasser med tau rundt. Magen verket, og kaldsvetten dryppet ned i øynene. Langt om lenge skjøv han til side et sammenrullet teppe, og der fant han den: kassen med den vordende bruden hans.

Han fant et brekkjern, løsnet spikrene fra kassen og rev av lokket. Med hamrende hjerte trakk han lappen opp fra lommen og sa de ordene som var merket med For å vekke golemen.

Han holdt pusten og ventet.

Golemen våknet langsomt til live.

Det første som våknet, var sansene hennes. Hun kjente ubehandlet treverk under fingertuppene og kald, fuktig luft mot huden. Hun merket bevegelsene i båten. Hun luktet mugg og eimen av saltvann.

Da hun våknet enda litt, kjente hun at hun hadde en kropp. Fingertuppene mot treverket var hennes. Huden som ble kjølt ned av luften, var hennes. Hun rørte på en finger for å se om hun kunne.

Det var en mann der. Han pustet. Hun visste hva han het, og hvem han var. Han var herren hennes, ham hun levde og åndet for. Hun var golemen hans, bundet av hans vilje. Det han ville nå, var at hun skulle åpne øynene.

Golemen åpnet øynene.

Herren hennes knelte over henne i halvmørket. Ansiktet og håret var gjennomvått av svette. Han støttet seg til kanten av kassen med den ene hånden. Den andre trykket han mot magen.

«Hei,» hvisket Rotfeld. Stemmen lød anstrengt. Han følte seg latterlig nok sjenert. «Vet du hvem jeg er?»

«Du er herren min. Du heter Otto Rotfeld.» Stemmen hennes lød klar og naturlig, men den var kanskje litt mørk.

«Helt riktig,» sa han som om han snakket til et barn. «Vet du hvem du er?»

«En golem,» svarte hun og tenkte seg om. «Jeg har ikke noe navn.»

«Ikke ennå,» sa Rotfeld og smilte. «Jeg må finne på et navn til deg.»

Han skar en grimase. Golemen trengte ikke å spørre ham om hvorfor, for hun kjente også smertene hans, bare i mildere grad. «Du har vondt,» sa hun bekymret.

«Det er ikke noe å bry seg om,» sa Rotfeld. «Sett deg opp.»

Hun satte seg opp i kassen og så seg rundt. Parafinlampen kastet et svakt lysskjær som beveget seg i samme rytme som det vuggende skipet. Lange skygger kom og forsvant over stabler av kofferter og kasser. «Hvor er vi?» spurte hun.

«I et skip ute på havet,» fortalte Rotfeld. «Vi er på vei til Amerika. Du må være veldig forsiktig. Det er mange mennesker om bord i dette skipet, og de kommer til å bli redde hvis de skjønner hva du er. Da kan de komme til å skade deg. Du må ligge helt stille her til vi er i land.»

Skipet krenget brått, og golemen klamret seg til kassekantene.

«Det går bra,» hvisket Rotfeld og løftet en skjelvende hånd for å stryke henne over håret. «Du er trygg her hos meg,» sa han. «Golemen min.»

Han gispet, bøyde hodet ned mot dekket og begynte å kaste opp. Golemen så bekymret på ham. «Smertene blir verre,» sa hun.

Rotfeld hostet og tørket munnen med håndbaken. «Jeg sa jo at det ikke er noe å bry seg om,» sa han. Han forsøkte å reise seg, men vaklet og og sank ned på kne. Panikken grep ham da han skjønte at noe var helt galt.

«Hjelp meg,» hvisket han.

Ordren traff golemen som en pil. Hun reiste seg, gikk ut av kassen, bøyde seg over Rotfeld og løftet ham uanstrengt opp, som om han var en liten gutt. Med herren sin i armene fant hun veien ut gjennom kassene, opp den smale leideren og ut av lasterommet.

Det ble oppstandelse i akterenden av tredje klasse. Oppstyret bredte seg bortover dekket og vekket dem som sov. De gryntet irritert og snudde seg i køyene. Folk samlet seg rundt en køye borte ved dekksluken der en mann hadde kollapset. Ansiktet var grått i lyset fra lykten. Folk ropte fra rad til rad: Er det en lege her?

Snart kom det en i pyjamas og frakk. Han bar på en skinnveske. Folk trakk til side for å slippe ham forbi. Borte ved den syke mannen sto det en høy kvinne i brun kjole. Hun så på med store øyne da legen åpnet skjorten til den unge mannen og trakk den til side. Legen trykket forsiktig på magen til Rotfeld og fikk et lite skrik til svar.

Golemen stupte fram og slo bort hånden til legen, som trakk seg sjokkert unna.

«Det går bra,» hvisket mannen i køya. «Han er lege. Han er her for å hjelpe.» Han strakte seg etter kvinnen og grep hånden hennes.

Legen trykket forsiktig på magen til Rotfeld igjen mens han nervøst holdt øye med golemen. «Det er blindtarmen,» sa han. «Vi må få ham til skipslegen med en gang.»

Legen tok den ene armen til Rotfeld og trakk ham forsiktig opp i stående stilling. Andre kom til for å hjelpe, og mennene kom seg opp gjennom luken med Rotfeld hengende halvt bevisstløs i midten. Kvinnen fulgte hakk i hæl.

Skipslegen mislikte sterkt å bli vekket midt på natten, og han ble ikke i bedre humør av å måtte skjære i en navnløs bondetamp fra tredje klasse. Han kastet et kort blikk på mannen som vred seg hjelpeløst på operasjonsbenken, og lurte på om det var verdt bryet. Den høye feberen og den kraftige betennelsen tydet på at blindtarmen hadde sprukket allerede. Pasientens mage var sikkert full av gift for lengst. Mannen kom til å dø så snart han stakk kniven i ham. Ingen av utlendingene som kom med ham, kunne engelsk. Da de hadde overlevert den syke mannen, ble de stående usikkert ved dekksluken en stund før de forsvant. Ingen av dem sa noe.

Det var vel ikke noe annet å gjøre enn å operere, tenkte han med et sukk. Han ga beskjed om at noen skulle vekke assistenten hans og begynte å legge fram instrumentene sine. Han lette etter glasset med eter da luken plutselig ble revet opp bak ham. Det var en høy, mørkhåret kvinne som gikk kledd i en tynn, brun kjole i atlanterhavskulden. Hun skyndte seg bort til mannen på benken med et panisk uttrykk i ansiktet. Hun måtte være kona eller kjæresten hans, tenkte legen.

«Det er vel for mye å håpe på at du kan engelsk,» sa legen. Som ventet ble hun stående og stirre uforstående på ham. «Beklager, men du kan ikke bli her. Ingen kvinner har adgang til operasjonsstuen. Du må gå,» sa han og pekte mot døren.

Det skjønte hun. Hun ristet voldsomt på hodet og begynte å protestere på jiddisk. «Hør her,» sa legen og grep henne i albuen for å geleide henne ut. Det var som å gripe rundt en lyktestolpe. Kvinnen sto ubevegelig. Hun ruvet over ham som en gigantisk, kompakt valkyrie.

Han slapp armen hennes som om han hadde brent seg. «Som du vil,» mumlet han forvirret. Han fant eterglasset og prøvde å ignorere den bisarre skikkelsen bak seg.

Luken gikk opp igjen, og en ung mann ramlet inn, mer eller mindre våken. «Her er jeg, doktor … Gode Gud!»

«Ikke bry deg om henne,» sa legen. «Hun nekter å gå. Hvis hun besvimer, er det til pass for henne. Skynd deg nå, ellers dør han før vi rekker å skjære ham opp.» De ga pasienten eter og gikk i gang med arbeidet.

Hvis de to mennene hadde visst hvilken indre kamp som ble utkjempet i kvinnen bak dem, ville de flyktet fra operasjonsstuen og løpt for livet. Hvis ikke Schaalman hadde gjort en så god jobb med å skape henne, ville hun kvalt dem begge så snart knivene rørte ved huden til Rotfeld, men golemen husket legen fra tredje klasse og herrens forsikringer om at han var der for å hjelpe. Det var den legen som hadde brakt ham hit. Likevel knyttet og strakte hun fingrene ukontrollert da de skrellet huden til Rotfeld til side og gravde i innvollene hans. Hun søkte etter herren sin i tankene, men fant ingen bevissthet, intet behov, ingen ønsker. Hun var i ferd med å miste ham.

Legen fjernet noe fra kroppen til Rotfeld og slapp det ned i et fat. «Nå er faenskapen ute,» sa han og så seg over skulderen. «Står du like støtt? Flink jente.»

«Kanskje hun er dum,» hvisket assistenten.

«Hun trenger ikke nødvendigvis å være dum. Bondeknøler har jernmager. Hold den klemmen på plass, Simon!»

«Unnskyld, sir.»

Mannen på operasjonsbordet kjempet for livet. Han trakk pusten en gang, og en gang til, og så trakk Otto Rotfeld sitt siste, langtrukne, rallende sukk.

Golemen vaklet da den siste resten av forbindelse mellom dem ble brutt og forsvant.

Legen la hodet mot brystet til Rotfeld. Han holdt rundt håndleddet hans i noen sekunder før han la hånden forsiktig ned igjen. «Dødstidspunktet, er du snill,» sa han.

Assistenten svelget hardt og så på kronometeret. «02.48.»

Legen noterte klokkeslettet med en bedrøvet mine. «Det var ingenting å gjøre,» sa han med en bitter undertone. «Han ventet for lenge. Han må ha hatt store smerter i mange dager.»

Golemen klarte ikke å ta blikket fra den urørlige skikkelsen på benken. For et øyeblikk siden var han hennes herre og mester, alt hun levde for. Nå var han ingenting. Hun følte seg svimmel. Rotløs. Hun tok et skritt fram og rørte ved ansiktet hans med den slappe kjeven og de tunge øyelokkene. Huden hans var allerede i ferd med å bli kald.

Slutt med det der.

Golemen trakk til seg hånden og så på de to mennene som betraktet henne med avsmak og vantro. Ingen av dem hadde sagt noe.

«Jeg er så lei for det,» sa legen etter en stund, i håp om at hun i det minste forsto tonen han sa det i. «Vi gjorde vårt beste.»

«Jeg vet det,» sa golemen. Først da ble hun klar over at hun forsto hva mannen sa, og svarte på det samme språket.

Legen rynket pannen og vekslet blikk med assistenten. «Mrs. … Unnskyld, men hva var det han het?»

«Rotfeld,» svarte golemen. «Otto Rotfeld.»

«Kondolerer, Mrs. Rotfeld. Kanskje …»

«Du vil at jeg skal gå,» sa hun. Hun gjettet ikke. Hun forsto heller ikke hvor upassende det var at hun var der. Hun visste det bare, like sikkert som hun så herrens kropp ligge på benken og luktet den kvalmende søte eteren. Legens ønske om at hun skulle forsvinne hørtes klart og tydelig i tankene.

«Ja, kanskje det er best,» sa han. «Simon, vær snill å eskortere Mrs. Rotfeld tilbake til tredje klasse.»

Hun lot den unge mannen legge armen rundt henne og geleide henne ut av operasjonsstuen. Hun skalv. En del av henne søkte fremdeles etter Rotfeld, men samtidig kjente hun den påtrengende følelsen av assistentens ubehag og ønske om å bli kvitt henne. Hva var det som skjedde med henne?

Ved døren til tredje klasse trykket den unge mannen hånden hennes unnskyldende og ble borte. Hva skulle hun gjøre? Gå inn dit til alle de menneskene? Hun la hånden på dørklinken, nølte og åpnet døren.

Drømmene og frykten til fem hundre passasjerer slo mot henne som en malstrøm.

Jeg skulle ønske jeg fikk sove. Hvis hun bare kunne slutte å kaste opp! Kan ikke den mannen der borte slutte å snorke? Jeg trenger et glass vann. Hvor lenge er det til vi er i New York? Hva om skipet synker? Hvis vi hadde vært alene, kunne vi elsket. Å, Gud, jeg vil hjem.

Golemen slapp dørklinken, snudde og flyktet.

Oppe på det øde hoveddekket fant hun en benk, og der ble hun sittende til neste morgen. Det begynte å regne, og kjolen ble gjennomvåt, men hun ignorerte kulden og regnet. Det eneste hun klarte å tenke på, var larmen i hodet. Det var som om sinnet søkte etter et substitutt nå som hun ikke hadde Rotfelds ordrer å følge, som om hun oppfattet ønskene til alle de åtte hundre passasjerene som lå under dekk. Uten det sterke båndet mellom herre og golem virket ikke de mange ønskene og bekymringene like sterkt som herrens ordrer, men hun hørte dem og kjente den varierende intensiteten i dem. Armer og bein rykket i iver etter å oppfylle alle ønskene. Det var som om de nappet henne i ermet og sa: Gjør noe, vær så snill.

Neste morgen sto hun ved relingen da liket av Rotfeld ble senket i havet. Det blåste, og sjøen gikk hvit. Rotfelds lik traff vannet med et lite plask, og i neste sekund hadde skipet lagt ham bak seg. Kanskje det ville være best å kaste seg over bord og følge etter Rotfeld, tenkte golemen. Hun lente seg fram og så utfor kanten i et forsøk på å bedømme hvor dypt det var, men to menn skyndte seg bort til henne, og hun lot dem trekke henne unna.

De få som hadde samlet seg for å se, forsvant hver til sitt. En uniformskledd mann rakte henne en liten skinnpung og fortalte at den inneholdt tingene Rotfeld hadde på seg da han døde. En medfølende dekksgutt hadde lagt en ulljakke rundt skuldrene hennes, og hun stakk pungen i den ene lommen.

En gruppe passasjerer fra tredje klasse sto nølende og lurte på hva de skulle gjøre med henne. Burde de følge henne ned under dekk, eller skulle de la henne være i fred? Ryktene hadde gått mellom køyene hele natten. En mann påsto at hun hadde båret den døde mannen inn til køya helt alene. En kvinne sa at hun hadde sett Rotfeld i Danzig – hun husket ham fordi han kjeftet på dekksguttene som ikke var forsiktige nok med en tung kasse – og at han var alene da han gikk om bord. De snakket om at hun gikk til angrep på legen som et vilt dyr. Og var hun ikke ganske merkelig? Ingen kunne forklare hva som fikk dem til å tenke det. Hun sto bare altfor stille, som om hun hadde slått rot i dekket, mens alle rundt henne frøs i kulden og fulgte skipets bevegelser. Hun blunket ikke engang, selv ikke når hun fikk sjøsprøyt i ansiktet. Og så vidt de kunne se, hadde hun ikke felt en eneste tåre.

De bestemte seg for å gå bort til henne. Golemen merket frykten og mistanken. Hun snudde seg bort fra relingen og gikk rakrygget forbi dem med en mine som krevde at de lot henne være. Da hun passerte, var det som om et isnende, illevarslende vindkast slo mot dem. De mistet motet og lot henne i fred.

Golemen gikk mot leideren i akterenden av skipet. Hun gikk forbi dekksplassene og fortsatte ned i lasterommet, det eneste stedet i sin korte eksistens der hun ikke hadde følt at hun var i fare. Hun fant den åpne kassen, krøp ned i den og trakk lokket på plass over seg. Der ble hun liggende i mørket og tenke over de få tingene hun var sikker på. Hun var en golem, og herren hennes var død. Hun var om bord i et skip langt ute på havet. Hvis de andre i skipet skjønte hva hun var, ville de bli redde for henne. Hun var nødt til å gjemme seg.

Mens hun lå der, kom de inderligste ønskene til medpassasjerne drivende. En liten jente på tredje klasse hadde mistet lekehesten sin og gråt utrøstelig etter den. En mann på andre klasse hadde klart å holde seg unna alkoholen i tre dager. Han prøvde å begynne et nytt og bedre liv, men gikk hvileløst fram og tilbake. Han skalv og rev seg i håret, ute av stand til å tenke på annet enn et glass brandy. Disse og mange andre ønsker nappet og dro, steg og sank i henne. De ville ha henne opp fra lasterommet for å hjelpe. Men golemen husket mistanken fra passasjerene oppe på fordekket og ble liggende i kassen.

Hun lå der resten av dagen og utover kvelden mens hun lyttet til gnissingen og knirkingen fra kassene rundt seg. Hun følte seg ubrukelig, uten mål eller mening. Hva skulle hun gjøre? Det eneste hun visste om målet for reisen, var et ord Rotfeld hadde sagt. Amerika. Det kunne bety hva som helst.

Neste morgen våknet passasjerene til varmere vær og et kjærkomment syn: en smal strime av grått mellom havet og himmelen. Passasjerene trakk opp på dekk og stirret vestover. Strimen ble tykkere og mer langtrukken. Den betydde at alle ønskene deres ble oppfylt, at all frykt ble glemt, om bare for et øyeblikk, og nede i lasterommet følte golemen en uventet, velsignet lettelse.

Den evige trommingen fra propellene stilnet til en lav dur. Skipet senket farten. Og så lød rop og jubel i det fjerne. Nysgjerrigheten fikk golemen til å gå ut av kassen og opp på fordekket, ut i formiddagssolen.

Det var fullt av folk på dekk, og først skjønte ikke golemen hva de vinket til. Så var hun der, en grågrønn kvinne som sto midt ute i vannet med en tavle og en fakkel som hun holdt høyt hevet. Blikket var uforstyrrelig og fast, og hun sto helt, helt stille. Var hun også en golem? undret hun. Så gikk det opp for henne hvor stor avstanden var, hvor langt borte kvinnen befant seg og hvor enormt stor hun var. Da var hun altså ikke levende. Likevel syntes hun at de tomme, klare øynene viste en viss forståelse. De andre på dekk vinket og ropte triumferende til henne mens de gråt og smilte. Den andre kvinnen var også bygd av noen, tenkte golemen. Hun visste ikke hva kvinnen betydde for folk, men det var tydelig at de elsket og respekterte henne. For første gang siden Rotfeld døde, følte golemen noe som kunne minne om håp.

Det tutet i skipsfløyten, så høyt at det dirret i luften. Idet golemen snudde seg for å gå ned i lasterommet igjen, fikk hun et glimt av byen. Den ruvet ytterst på kanten av en øy, enormt stor. De høye, firkantede bygningene så ut som om de beveget seg og danset på rekke og rad da skipet nærmet seg. Hun så trær, pirer og en havn der det krydde av mindre farkoster, slepebåter og seilbåter som gled over vannflaten som insekter. En lang, grå bro hang i et intrikat nett og strakte seg vestover til en annen bredd. Hun lurte på om de skulle inn under broen, men det store skipet svingte vestover, nærmere havneområdet. Sjøen gikk over i en smal elv.

Uniformskledde menn marsjerte fram og tilbake på fordekket og ropte. Gå og hent tingene deres, sa de. Vi legger snart til kai i New York, og dere vil bli fraktet til Ellis Island med ferge. Der vil dere få utlevert de eiendelene dere har i lasterommet. Først da golemen hadde hørt beskjedene flere ganger, gikk det opp for henne at mennene snakket forskjellige språk og at hun forsto alle sammen.

Minutter senere var det tomt for passasjerer på dekk. Hun gikk inn i det halvmørke styrehuset for å tenke. Hun hadde ingen andre eiendeler enn jakken noen hadde gitt henne. Det mørke ullstoffet var for varmt i solen. Hun stakk hånden i lommen og fant den lille skinnpungen. Hun hadde i det minste den.

En og annen passasjer kom ut igjen, og så kom folk strømmende. Alle var reisekledd og bar på vesker og kofferter. De uniformerte mennene begynte å rope igjen: Still dere pent i kø. Gjør dere klare til å oppgi navn og nasjonalitet. Ikke dytt. Ikke treng dere sammen. Pass på barna deres. Golemen ble stående litt til side for de andre. Nølende. Skulle hun stille seg i køen? Burde hun finne et sted å gjemme seg? Passasjerenes ønsker haglet over henne. De ville gjøre seg ferdige med Ellis Island fortest mulig og bli erklært friske av helseinspektørene.

En av de uniformerte mennene så golemen stå der alene og gikk mot henne. En passasjer avskar ham, la hånden på skulderen hans og hvisket ham noe i øret. Det var legen fra tredje klasse. Skipsoffiseren bar på en bunke papirer, og nå begynte han å bla gjennom dem. Han rynket pannen og fortsatte å gå. Legen gled inn i køen igjen.

«Ma’am?» sa offiseren og så på golemen. «Kom her, er du snill.» Det ble helt stille rundt dem da golemen gikk bort til ham. «Stemmer det at det var mannen din som døde?»

«Ja.»

«Kondolerer, ma’am. Det er antakelig bare en glipp, men du står visst ikke på passasjerlisten. Kan jeg få se billetten din?»

«Jeg har ingen billett,» sa hun og smilte i håp om at det skulle hjelpe.

Skipsoffiseren sukket oppgitt og la hånden på armen til golemen som for å hindre henne i å stikke av. «Du må bli med meg, ma’am.»

«Hvor skal vi?»

«Du skal sitte i broen til vi har fått oversikt over passasjerene, og så må vi stille deg noen spørsmål.»

Hva skulle hun gjøre? Hun kunne ikke svare på spørsmålene deres uten å avsløre seg. Alle stirret på dem. Hun vred seg skremt ut av mannens insisterende grep og så fortvilet etter en utvei. De hadde ikke lagt til kai ennå, men kjørte midt i elven med mindre båter på hver side av skipet. Bak de travle pirene lå den glitrende byen og lokket.

Offiseren strammet grepet om armen hennes. «Ikke tving meg til å bruke makt, ma’am.»

Golemen skjønte at han ikke ønsket å bruke makt. Aller helst ville han slippe å ha noe med henne å gjøre. Offiseren ønsket at hun skulle forsvinne.

Golemen trakk på smilebåndet. Endelig kom det et ønske hun kunne oppfylle.

Hun vippet hånden hans bort med albuen, rev seg løs fra den forskrekkede offiseren og løp bort til relingen. Før noen rakk å rope opp, svingte hun seg over, stupte ut i det glitrende vannet i Hudson og sank som en stein.

Noen timer senere sto en sjauer og røykte en sigarett på hjørnet av West og Gansevoort da en dryppende våt kvinne kom gående fra elven. Hun var kledd i en herrejakke av ull og en brun kjole som satt så klistret til kroppen at ingenting var skjult. Håret lå flatt og vått mot halsen og nakken. Det som forbløffet ham mest, var det tykke gjørmelaget over kjoleskjørtet og skoene.

«Hei, miss, har du vært ute og svømt?» ropte han.

Kvinnen smilte et merkelig smil da hun gikk forbi. «Nei,» svarte hun. «Jeg gikk.»

KAPITTEL 2

I BYDELEN LILLE SYRIA i Lower Manhattan, ikke langt fra der golemen gikk i land, bodde det en blikkenslager som het Boutros Arbeely. Arbeely var maronitt-katolikk og hadde vokst opp i den travle landsbyen Zahle i en dal ved Libanon-fjellene. Han ble voksen på en tid da det virket som om alle menn under tretti forlot Stor-Syria for å søke lykken i Amerika. Noen ble ansporet av misjonærenes beretninger eller av slektninger som hadde reist over og sendte hjem tykke brev fulle av pengesedler. Andre så en mulighet til å unngå militærtjenesten og de harde skattene som ble krevd inn av de tyrkiske herskerne. Det var så mange som reiste, at det ble stille på torget i flere landsbyer, og druene i åssidene ble hengende til de sprakk.

Arbeelys avdøde far kom fra en familie med fem brødre, og jordeiendommene deres var blitt delt opp og delt opp gjennom generasjoner til hver bror hadde så lite jord at det knapt nok var bryet verdt å plante noe der. Arbeely selv tjente en slikk og ingenting som læregutt hos en blikkenslager. Moren og søstrene holdt silkeormer for å tjene litt ekstra penger, men det var ikke nok. Da folk strømmet til Amerika, så Arbeely sin store sjanse. Han tok farvel med familien og gikk om bord i et dampskip som skulle til New York. Snart hadde han fått leid en liten smie i Washington Street, i hjertet av det voksende syriske nabolaget.

Arbeely var en god og samvittighetsfull arbeider. På New Yorks torg kunne man få kjøpt det meste, men alle og enhver kunne se at man fikk god kvalitet for pengene hvis man handlet hos Arbeely. Han lagde kopper og tallerkener, gryter og panner, kjøkkenredskaper, fingerbøl og lysestaker. Nå og da kom en nabo innom med noe som skulle repareres, en ødelagt kjele eller et dørhengsel som var vridd ut av stilling, og da kundene fikk det tilbake, var det i bedre stand enn da det var nytt.

Den sommeren fikk Arbeely en interessant forespørsel. En kvinne som het Maryam Faddoul, kom til smia med en gammel, bulket, men ganske pen kobberflaske. Flasken hadde tilhørt Maryams familie så lenge hun kunne huske. Moren, som hadde hatt olivenolje i den, ga den til Maryam da hun skulle reise til Amerika. «Så har du alltid med deg noe hjemmefra,» sa moren.

Maryam og ektemannen Sayeed hadde åpnet et kaffehus i Washington Street, og kaffehuset ble snart et yndet samlingssted i nabolaget. En ettermiddag da Maryam gikk gjennom det travle kjøkkenet sitt med et kritisk blikk, tenkte hun at den høyt elskede flasken var blitt litt for bulkete og slitt. Var det mulig å få rettet ut noen av bulkene? spurte hun Arbeely. Og kanskje få pusset den så den fikk igjen litt av den tapte glansen?

Da Arbeely ble alene i smia, så han nærmere på flasken. Den var litt over tjue centimeter høy, var rund nederst og smalnet til en tynn hals. Den som lagde den, hadde dekorert flasken med et intrikat og detaljert, snirklete mønster. Mønsteret ble ikke gjentatt over det hele, men besto av løkker og kruseduller som snodde seg tilsynelatende tilfeldig i hverandre før de møttes igjen.

Arbeely snurret fascinert på flasken. Den måtte være veldig gammel, kanskje enda eldre enn Maryam eller moren hennes ante. Kobber ble sjelden brukt i ren form lenger fordi det var så mykt. Messing og tinn var mer holdbart og enklere å arbeide med. Flasken var nok mindre bulket enn man kunne forvente, alderen tatt i betraktning. Det var umulig å si hvor den kom fra, for den hadde ikke noe stempel under, ingen merker som kunne identifisere opphavsmannen.

Han så på de dype hakkene i mønsteret og skjønte at hvis han prøvde å fylle ut dem, ville det bli tydelige skiller mellom det nye og det gamle arbeidet. Da var det nok bedre å rette ut bulkene, fjerne all dekoren og risse inn alt på nytt, tenkte han.

Han viklet et stykke tynt pergament rundt flasken, fant en kullstift og gned over pergamentet for å tegne av mønsteret. Han var nøye med å få med alle detaljene som opprinnelig var risset med syl. Så festet han flasken i en skrustikke og hentet den minste loddebolten sin fra grua.

Da han sto der med loddebolten løftet over flasken, fikk han en merkelig forutanelse. Han kjente at han fikk gåsehud på armene og ryggen. Grøssende la han loddebolten fra seg og trakk pusten dypt inn. Hva var dette? Det var varmt ute, og han hadde spist en stor og god frokost. Han var frisk og fin, og forretningene gikk bra. Han ristet på hodet, løftet loddebolten igjen og førte den mot mønsteret på flasken for å smelte bort en av krusedullene.

Et kraftig støt slo ham over ende. Det var som om lynet hadde slått ned i ham. Han fløy gjennom luften og deiset i gulvet ved siden av en arbeidsbenk. Han snudde seg over på siden og så seg fortumlet rundt. Det kimte i ørene.

På gulvet i smia lå det en naken mann.

Arbeely stirret forbløffet på mannen som skjøv seg opp i sittende stilling og trykket hendene mot ansiktet. Så lot han hendene synke og så seg rundt med store, intense øyne. Han så ut som om han hadde vært lenket fast i et av verdens dypeste, mørkeste fangehull i mange år, og uten forvarsel var blitt rykket opp i lyset.

Mannen kom seg sjanglende på beina. Han var høy og velbygd med pene trekk. Det var nesten så han var for pen. Ansiktet var merkelig feilfritt, som et maleri som var blitt vekket til live. Det mørke håret var kortklipt. Det virket ikke som om han la merke til at han var naken.

Mannen hadde et bredt metallarmbånd rundt det høyre håndleddet. Han lot til å oppdage det samtidig som Arbeely. Han løftet armen og så på det med et forferdet blikk. «Jern,» sa han. «Men det er jo umulig!»

Først da la han merke til Arbeely, som fortsatt satt på huk ved arbeidsbenken, så forskremt at han ikke torde å puste engang.

Mannen reagerte lynraskt. I én feiende bevegelse bøyde han seg over Arbeely, grep ham rundt halsen og løftet ham opp fra gulvet. Arbeely så ikke annet enn røde skygger. Han kjente at hodet streifet taket.

«Hvor er han?» brølte mannen.

«Hvem da?» pep Arbeely.

«Trollmannen!»

Arbeely prøvde å si noe, men det kom bare gurglelyder. Den nakne mannen slengte ham snerrende i gulvet igjen. Arbeely gispet etter luft. Han så seg rundt etter et våpen, hva som helst, og fikk øye på loddebolten som lå i en ulmende fillehaug. Han grep etter håndtaket og gikk til angrep.

Det gikk fort. Før Arbeely visste ordet av det, lå han på gulvet igjen, denne gangen med det krumme håndtaket til loddebolten mot strupen. Mannen knelte over ham med hånden rundt den rødglødende enden av loddebolten. Det luktet ikke brent kjøtt. Mannen fortrakk ikke en mine. Arbeely stirret forferdet inn i det altfor perfekte ansiktet og kjente det kjølige håndtaket mot strupen bli varmt, altfor varmt, enda varmere – som om det var mannen som varmet det opp.

Dette kan ikke være sant, tenkte Arbeely. Det er helt umulig.

«Si hvor trollmannen er, så jeg kan drepe ham,» snerret mannen.

Arbeely stirret måpende på ham.

«Han fanget meg i menneskeskikkelse! Si hvor han er!»

Blikkenslagerens tanker fløy i alle retninger. Han så ned på den rødglødende loddebolten og husket den merkelige forutanelsen han hadde følt før han satte bolten mot flasken. Han tenkte på bestemorens historier om flasker og oljelamper der rare skapninger satt fanget.

Nei. Det ble for dumt. Det var bare historier. På den annen side var det eneste tenkelige alternativet at han var blitt gal.

«Er du en dsjinn, sir?» hvisket han.

Mannen ble stram om munnen. Blikket ble vaktsomt. Men han lo ikke av ham. Han sa heller ikke at Arbeely måtte være gal.

«Du er det,» sa Arbeely. «Gode Gud. Du er det.» Han svelget og krympet seg under den varme loddebolten. «Vær så snill … Jeg vet ikke hvem denne trollmannen din er. Jeg vet faktisk ikke om det i det hele tatt finnes trollmenn lenger.» Han nølte. «Du kan ha vært inne i den flasken veldig lenge.»

Mannen så ut til å tenke over det han sa. Metallet beveget seg langsomt bort fra strupen til blikkenslageren. Mannen reiste seg og snudde seg rundt, som om han først nå så selve smia. Lydene fra gaten trengte gjennom de høye vinduene: hester med skranglende kjerrer og ropende avisgutter. Et dampskip ute på Hudson-elven tutet lavt og langtrukkent.

«Hvor er jeg?» spurte mannen.

«Du er i smia mi,» svarte Arbeely. «I New York City.» Han gjorde sitt beste for å holde stemmen rolig. «Et sted som heter Amerika.»

Mannen gikk bort til arbeidsbenken hans og tok opp en av de lange, tynne jernstengene som lå der. «Det er ekte,» sa han. «Alt dette finnes på ordentlig.»

«Ja,» sa Arbeely, «det gjør nok dessverre det.»

Mannen la ned jernstangen. Det rykket i kjevemusklene hans. Det så ut som om han forberedte seg på det verste. Etter en lang stund åpnet han munnen igjen.

«Vis meg,» sa han.

Barføtt, ikke kledd i annet enn en av Arbeelys gamle arbeidsskjorter og en dongeribukse, sto dsjinnen ved rekkverket i Castle Gardens helt sør på Manhattan og stirret ut over bukten. Arbeely sto like ved, kanskje redd for å komme for nær. Skjorten og dongeribuksen hadde han funnet i en haug av gamle filler på gulvet i smia. Buksen hadde flekker av loddemetall, og det var svidd flere hull i skjorteermene. Arbeely hadde vist ham hvordan han skulle kneppe den.

Dsjinnen sto lent mot rekkverket, som forhekset av utsikten. Han var en ørkenskapning og hadde aldri i hele sitt liv vært så nær store mengder vann. Vannet klukket mot steinene under føttene hans, hele tiden i bevegelse, snart høyt og så lavt. Overflaten reflekterte dempede farger. Ettermiddagssolen speilte seg i de skiftende bølgene. Det var vanskelig å tro at dette ikke var en nøye uttenkt illusjon som var skapt for å forvirre ham. Han var forberedt på at byen og vannet skulle gå i oppløsning når som helst og bli erstattet av det kjente synet av stepper og platåer i den syriske ørkenen, der han hadde holdt til i nesten to hundre år. Men sekundene tikket og gikk, og New Yorks havneområde ble liggende der det lå.

Hvordan kom jeg hit? undret han.

Den syriske ørkenen er verken den barskeste eller goldeste av de arabiske ørknene, men den er likevel skremmende for dem som ikke kjenner dens hemmeligheter. Det var her dsjinnen ble født i det menneskene senere skulle kalle det åttende århundret.

Det finnes mange typer dsjinner – de er en svært mangslungen rase med mange ulike former og evner – og han var en av de mektigste og mest intelligente av dem. I naturlig skikkelse var han like uhåndgripelig som et vindstreif, og han var usynlig for det blotte øye. I den skikkelsen kunne han tilkalle vinder og ri over ørkenen på dem. Han kunne også forvandle seg til et hvilket som helst dyr og anta fast form som om han besto av muskler og bein. Da så han med dyreøyne og kjente det samme som dyret ville kjent gjennom pelsen, men hans sanne natur var alltid dsjinnens, en ildens skapning, på samme måte som det ble sagt at mennesket var født av jorden. I likhet med andre dsjinner, fra de avskyelige, kjøttetende, onde åndene til de utspekulerte ifritene, ble han aldri værende i samme skikkelse lenge om gangen.

Dsjinner foretrakk å holde seg for seg selv, og denne var enda mer einstøing enn de fleste. Da han var yngre, deltok han i de hasardiøse ritualene og flyvende slåsskampene som var et slags kjennemerke for dsjinnenes kultur. En liten fornærmelse eller uoverensstemmelse kunne være nok til at flere hundre dsjinner tilkalte vindene og red dem ut i kamp, klan mot klan. De voldsomme virvelvindene de skapte, fylte luften med sand, og de andre beoberne i ørkenen søkte tilflukt i huler og bak store steiner i påvente av at stormen skulle legge seg.

Etter hvert som han ble eldre, mistet dsjinnen sansen for disse lekene og begynte å streife alene rundt i ørkenen. Han var nysgjerrig av natur, selv om han aldri lot seg oppsluke av noe lenge om gangen, og red på vindene så langt vest som til den libyske ørkenen og så langt øst som til Isfahans sletter. All sunn fornuft sa at det var altfor risikabelt. Selv i den tørreste ørken kunne regnværet komme uten forvarsel, og en dsjinn som ble overrasket av regn, var i livsfare. Uansett hvilken skikkelse en dsjinn tok – menneske, dyr eller sin sanne form, som var uten form – var han en gnist av ild og kunne slukne.

Dsjinnen klarte seg imidlertid alltid, enten av flaks eller dyktighet, og streifet rundt som han ville. Underveis benyttet han sjansen til å speide etter gull- og sølvårer. Dsjinnene er nemlig de fødte smeder, og denne dsjinnen var spesielt dyktig i faget. Han kunne bearbeide metaller til tråder tynne som hårstrå, valse dem til flak eller tvinne dem som tau. Det eneste metallet han ikke kunne røre ved, var jern. I likhet med alle av sitt slag, var han livredd jern og holdt seg langt unna stein med jernårer, slik mennesker viker unna giftige slanger.

Man kan vandre lenge i ørkenen uten å se andre intelligente vesener, men dsjinnene var aldri alene, for de hadde levd side om side med menneskene i mange tusen år – beduiner og omstreifende stammer av gjetere som levde av det de fant i den skrinne, ugjestmilde naturen. Det lå også byer med mennesker helt i øst og langt borte i vest. Byene vokste for hvert år som gikk, og menneskene sendte karavaner gjennom ørkenen for å nå hverandre. Men til tross for naboskapet nærte både menneskene og dsjinnene en dyp skepsis til hverandre. Menneskenes frykt var kanskje størst, for dsjinnene hadde den fordelen at de kunne forkle seg eller gjøre seg usynlige. Visse kilder og huler og steinete pass ble ansett for å være bebodd av dsjinner, og den som våget seg for nær, ba om bråk. Beduinkvinner festet amuletter av jernperler på barnas klær for å unngå at dsjinner skulle ta bolig i dem eller røve dem bort og gjøre dem til byttinger. Det ble sagt at det en gang i tiden fantes trollmenn, mektige trollmenn med farlige kunnskaper, som kunne overliste dsjinner, ta kommandoen over dem og fange dem i lamper eller flasker. Disse trollmennene, sa historiefortellerne, hadde forsvunnet for lengst, og nå var makten deres så å si forduftet.

Men en dsjinn lever lenge, kanskje åtte eller ni ganger så lenge som et menneske, og det de husket om trollmennene var ikke bleknet bort til vage legender. De eldste dsjinnene advarte mot nærkontakt med menneskene og sa at de var manipulerende og svikefulle. Trollmennenes tapte kunnskap kunne bli gjenfunnet, hevdet de. Det var best å være forsiktig. Derfor ble møtene mellom de to rasene sjeldne og tilfeldige. De få gangene det skjedde, var det fordi mindre mektige dsjinner, som onde ånder og ifriter, ikke klarte å dy seg for å gjøre rampestreker.

Da dsjinnen var ung, lyttet han til de eldres advarsler og var forsiktig. Han unngikk beduinene på reisene sine og styrte klar av karavanene som beveget seg langsomt gjennom landskapet på vei mot markedene i Syria og Jazira, Irak og Isfahan. Men det var kanskje uunngåelig at han en dag skulle få øye på en rekke menn i horisonten, kanskje tjue eller tretti stykker med kameler fullastet med dyrebar last, og tenke: Hvorfor ikke ta en titt? Andre dsjinner hadde vært uforsiktige og dumdristige og latt seg ta til fange. Han var ingen av delene. Det kunne ikke skade å se nærmere på dem.

Han beveget seg langsomt mot karavanen og fulgte etter den på trygg avstand, i samme fart som de andre. Mennene var kledd i lange, vide kapper i mange lag. Klærne var støvete, og alle hadde dekket til hodene med rutete tørklær mot solen. Vinden brakte med seg brokker av samtalene deres. De snakket om hvor langt det var igjen til neste mål på reisen, og risikoen for å støte på røvere. Han hørte trettheten i stemmene deres og så utmattelsen i de krumbøyde kroppene. De var ikke trollmenn! Hvis de hadde hatt magiske krefter, ville de tryllet seg gjennom ørkenen og spart seg for den uendelige traskingen.

Etter noen timer begynte solen å synke, og karavanen kom inn i en ukjent del av ørkenen. Dsjinnen tenkte at han måtte være forsiktig og trakk seg tilbake til trygg grunn, men dette glimtet av menneskene fikk nysgjerrigheten til å vokse. Han begynte å holde utkikk etter karavaner og fulgte stadig oftere etter dem, men han holdt seg alltid på god avstand, for hvis han kom for nær, ville dyrene bli skvetne og nervøse, og selv mennene ville merke ham som vind i ryggen. Om natten, når de slo leir ved en oase eller et herberge, lyttet han til praten dem imellom. Noen ganger snakket de om hvor langt de hadde igjen å reise, om hvor de hadde vondt og hva de var bekymret for. Andre ganger snakket de om barndommen og gjenfortalte historier ved leirbålet som mødre, tanter og bestemødre hadde fortalt dem. De fortalte velkjente historier om igjen for å skryte av egne bedrifter eller heltedådene til gamle krigere, konger, kalifer og vesirer. Alle kunne historiene utenat, men de fortalte dem aldri helt likt fra gang til gang, og de likte å fordype seg i detaljer. Dsjinnen var spesielt fascinert de gangene noen nevnte en dsjinn, som når de fortalte om Süleyman, menneskeherskeren som sju hundre år tidligere hadde lagt dsjinnene under seg. Det var han den første og eneste menneskekongen som hadde klart.

Dsjinnen lyttet og fulgte med på praten og tenkte at menneskene var et fascinerende paradoks. Hva var det som drev disse kortlivede skapningene til den merkelige selvdestruktiviteten med utmattende reiser og brutale slag? Og hvordan kunne de ha rukket å bli så intelligente og utspekulerte i løpet av knapt atten eller tjue leveår? De snakket om forbløffende prestasjoner i byer som ash-Sham og al-Quds med svære markeder og nye moskeer, fantastiske bygninger som verden aldri før hadde sett. Dsjinner likte ikke følelsen av å bli stengt inne og hadde aldri prøvd seg på noe lignende. Hvis en dsjinn i det hele tatt fant seg en bolig, var det bare for å søke ly mot regnet. Men dsjinnen kjente at han likte tanken. Han valgte seg ut et sted i dalen, og når han ikke var opptatt med å jakte på karavaner, bygde han på slottet sitt. Han varmet opp og formet ørkensand til bøyde flak av ugjennomskinnelig, blågrønt glass, og formet vegger og trapper, gulv og balkonger. Rundt veggene vevde han filigransarbeid av sølv og gull, slik at det så ut som om slottet var omgitt av et skinnende nett. I flere måneder bygde og gjorde han om på slottet etter innfallsmetoden, og to ganger jevnet han hele byggverket med jorden i frustrasjon. Selv ikke da slottet sto der, fullt beboelig, var det helt ferdig. Noen rom lå åpne mot stjernehimmelen fordi han hadde brukt materialer fra taket som gulv andre steder. Vevnaden av gull og sølv vokste etter hvert som han fant metallårer i ørkenen, men forsvant igjen når han brukte metallet for å forgylle en hel sal. Slottet var like usynlig for andre vesener som han selv var, men det hendte at menneskene i ørkenen fikk et glimt av det fra lang avstand når dagens siste solstråler lyste det opp så det strålte. Da snudde de og sporet hestene til full galopp i flere kilometer og torde ikke å se seg tilbake før de kunne se ildskjæret fra sine egne gruer der hjemme.

Skyggene begynte å bli lange i Castle Gardens, men dsjinnen klarte ikke å ta øynene fra havnen. En gang da han var ganske ung, kom han tilfeldigvis forbi en liten dam i en oase. På samme måte som ungdom overalt i verden liker å tøye grensene, tok han skikkelse i en sjakal, vasset ut i dammen til vannet rakk ham til hoftene og ble stående der så lenge han torde mens kulden sivet opp gjennom potene og beina. Først da han ble redd for at beina skulle knekke sammen under ham, sprang han opp igjen. Det var det nærmeste han hadde vært døden, og det var bare en ganske liten dam.

Det ville ikke kreve mange krefter å vippe seg over rekkverket og falle eller hoppe uti. Etter et minutt eller to under vann ville han være historie.

Han ble kvalm ved tanken og tvang seg til å se bort. Dampskip og slepebåter tøffet forbi med brusende kjølvann etter seg. I horisonten lyste kveldssolen opp en ujevn landstripe. På en øy et stykke ute sto en diger statue formet som en kvinne. Det så ut som om den var lagd av et grønnaktig metall. Statuen var imponerende stor. Hvor mange steiner hadde man smeltet, og hvor mye råmetall var samlet for å kunne lage henne? Og hvorfor sank hun ikke gjennom den tynne jordskorpen og falt ut i havet?

Ifølge Arbeely var denne bukten bare en liten del av et uendelig stort hav. Selv ikke i sin opprinnelige form ville han hatt noen sjanse til å krysse det, og nå hadde han mistet den opprinnelige formen for alltid. Han hadde undersøkt jernmansjetten nøye i håp om å finne svakheter ved den, men fant ingen. Den var bred, men tynn, og satt tett rundt håndleddet, og på den ene siden var den hengslet. I solnedgangen fikk metallet i hengselet et matt skjær. Tappen som låste mansjetten, var ikke til å rikke.

Han lukket øynene og forsøkte for hundrede gang å skifte form. Han spente musklene mot mansjetten, men det var som om han aldri hadde hatt slike evner. Det merkeligste var at han ikke kunne huske hvordan armbåndet hadde havnet rundt armen hans.

Dsjinner levde ikke bare lenge, de var også velsignet med usedvanlig klare erindringsbilder, og denne dsjinnen var ikke noe unntak. For ham ville et menneskes hukommelse virke som et tvilsomt lappverk av løsrevne bilder. Men det var som om det lå en tett tåke over dagene før han ble tatt til fange – eller var det uker? Måneder? – og selve hendelsen.

Det siste klare bildet han hadde i hodet, var at han kom hjem til slottet sitt etter å ha fulgt etter en ekstra stor karavane med nærmere hundre mann og tre hundre kameler. Han hadde fulgt etter dem østover i to dager, lyttet til samtalene deres og smått om senn begynt å lære dem å kjenne som enkeltindivider. En av kameldriverne, en tynn, eldre mann, likte å synge lavt for seg selv. Sangene handlet om tapre beduiner på raske hester og de dydige kvinnene som elsket dem, men i mannens stemme var det en tristhet som ikke fantes i ordene. To vakter hadde diskutert en ny moské i byen ash-Sham som ble kalt Den store moskeen og lot til å være en enormt stor og strålende vakker bygning. En annen ung vakt skulle gifte seg snart, og de andre gjorde narr av ham etter tur. De forsikret ham om at det ikke var noe å være redd for. De skulle gjemme seg utenfor teltet hans bryllupsnatten og hviske til ham hva han skulle gjøre. Den unge vakten svarte med å spørre dem om hvorfor han skulle stole på deres råd med hensyn til kvinner, og plageåndene hans svarte med skrytehistorier om sine egne seksuelle bragder. Alle brølte av latter.

Han hadde fulgt etter dem helt til han så en grønn stripe i horisonten. Det var Ghutah, oasen som fikk vann fra elven ved ash-Sham. Han hadde motstrebende senket farten og ble stående og se til karavanen forsvant i det fjerne som en spydspiss mot hjertet av Ghutah. Det grønne beltet var kanskje ikke så farlig i seg selv, men selv om dsjinnen var dristig, ville han ikke ta sjansen på å bevege seg inn i det. Han var en ørkendsjinn, og i de frodige engene i Ghutah ville han være ute av sitt rette element. Det verserte mange historier om skapninger som ikke likte omstreifende dsjinner og kunne finne på å lure dem ut i elven og holde dem under til de var borte. Han bestemte seg for å være forsiktig denne gangen og dra hjem.

Hjemreisen var drøy, og da han omsider var tilbake ved slottet sitt, følte han seg merkelig ensom, kanskje på grunn av mennene i karavanen. Han hadde vent seg til å høre samtalene, sangene og historiene deres, men kunne ikke ta del i dem selv. Var det for lenge siden han hadde søkt til sine egne? Han bestemte seg for å slutte å jakte på karavaner og heller oppsøke bosetningene til sin egen klan. Der kunne han være en stund. Kanskje han til og med skulle søke kvinnelig selskap, en dsjinni som kunne gjengjelde oppmerksomheten hans. Han var fremme ved slottet ved solnedgang og bestemte seg for å dra videre neste morgen. Mer husket han ikke.

Etter det så han bare for seg to klare bilder. I det ene bildet festet brune, knudrete mannshender jernarmbåndet rundt håndleddet hans, og bildet førte med seg minner om isnende kulde og bunnløs frykt, dsjinnens naturlige reaksjon på jern. Hvorfor følte han ikke det nå? undret han. Det andre bildet var av en manns værbitte ansikt, smilende, sprukne lepper og bulende gule øyne som lyste av triumf. En trollmann, sa hukommelsen, men det var alt. I neste øyeblikk lå han så lang han var, naken og fanget, på gulvet i smia til Arbeely.

Bortsett fra at det ikke kunne ha skjedd i neste øyeblikk. Han måtte ha vært fanget i flasken i over tusen år.

Det var Arbeely som hadde regnet seg fram til det mens han lette etter klær til den nakne gjesten sin. Han hadde mast på dsjinnen om å fortelle alt han kunne huske fra menneskenes verden, noe som kunne tidfeste når han ble tatt til fange. Etter noen famlende forsøk husket dsjinnen karavanevaktene som snakket om den store, nybygde moskeen i ash-Sham. «De sa at moskeen inneholdt hodet til en mann, men ikke kroppen hans,» fortalte han. «Jeg skjønte ikke hva det skulle bety. Kanskje jeg misforsto.»

Arbeely kunne fortelle dsjinnen at han hadde hørt helt riktig. Hodet tilhørte en mann som ble kalt Døperen Johannes, og moskeen ble nå kalt Omayyade-moskeen. Den hadde stått i byen ash-Sham, eller Damaskus, i over tusen år.

Det kunne ikke være sant. Hvordan kunne det være mulig at han hadde vært innestengt så lenge? Og hvordan kunne han i det hele tatt ha latt seg ta til fange og bli bundet i menneskeskikkelse? Kanskje trollmannen hadde fulgt etter ham til de andre dsjinnenes bosetninger eller satt opp en slags felle for ham. Han lurte på om trollmannen hadde behandlet ham som en av Süleymans slaver og tvunget ham til å bygge lystslott og slakte ned fiendene hans på kommando. Eller hadde trollmannen bare slengt ham fra seg som et artig leketøy som ikke var så morsomt lenger når man endelig hadde fått tak i det?

Mannen måtte naturligvis være død for lengst. De gamle trollmennene hadde vært mektige, men udødelige var de ikke. Den guløyde mannen var blitt til støv for lengst. Og den trylleformelen han hadde brukt på dsjinnen, varte fremdeles. En grusom tanke kom snikende: Kanskje han ville være fanget i denne skikkelsen for alltid!

Nei. Han skjøv tanken fra seg. Han ville ikke gi seg uten kamp.

Han så ned på jerngelenderet, grep hardt rundt det med begge hender og konsentrerte seg. Han var fryktelig sliten. Kreftene var visst blitt alvorlig svekket etter fangenskapet i flasken, men likevel begynte metallet å gløde etter en liten stund. Han strammet grepet et kort sekund og slapp taket. Fingrene hadde lagd dype merker i metallet. Nei, fullstendig hjelpeløs var han ikke. Han var fortsatt en dsjinn, en av de mektigste av sitt slag. Det fantes alltid en mulighet.

Han var begynt å fryse, men lot seg ikke merke med det. I stedet snudde han seg og så opp på byen som ruvet i vannkanten, de store, firkantede bygningene som strakte seg opp mot himmelen med vinduer av blankt, glatt glass. Karavanemennenes historier fortalte om fantastiske byer som ash-Sham og al-Quds, men dsjinnen tvilte på om de kunne være like makeløse og skremmende som denne byen som ble kalt New York. Han hadde riktignok strandet i et ukjent land, omgitt av et livsfarlig hav og lenket til en svak og mangelfull kropp, men han hadde i det minste havnet et sted som det var verdt å utforske nærmere.

Arbeely sto noen meter unna og så på det rødglødende jernet som langsomt kjølnet etter nærkontakten med dsjinnens hender. Det føltes ufattelig at dette kunne skje mens resten av byen puslet med sitt, like uforanderlig og uvitende som før. Han følte trang til å gripe fast i den første og beste og rope: Se på denne mannen! Han er ingen mann! Se hva han har gjort med rekkverket! Hvis han absolutt ville ha dem til å sende ham på galehus, var det bare å rope ut, tenkte han.

Han så ut over bukten og forsøkte å se den med dsjinnens øyne. Han lurte på hvordan han ville følt det hvis han våknet og oppdaget at det var gått over tusen år mens han sov. Det kunne få det til å klikke for hvem som helst. Men dsjinnen sto der like rakrygget og alvorlig og stirret ut på vannet. Han så ikke ut som om han skulle til å gå amok. De bedrøvelig skitne og altfor små klærne sto absolutt ikke i stil med den flotte skikkelsen og de vakre trekkene. Han snudde ryggen til sjøen og så mot bygningene bak parken. Først nå oppdaget Arbeely at han skalv over hele kroppen.

Dsjinnen tok et skritt bort fra rekkverket. Knærne ga etter, og han falt.

Arbeely kastet seg fram og fikk tak i ham før han traff bakken. Han halte ham opp på beina igjen. «Er du syk?»

«Nei,» mumlet dsjinnen. «Kald.»

Da de gikk tilbake mot smia, måtte Arbeely nærmest bære ham. De kom inn, og dsjinnen vaklet mot den oppbygde essen og sank sammen der, liggende tett inntil den glovarme kanten. Den lånte arbeidsskjorten gikk opp i røyk mot metallet, men det la han visst ikke merke til. Han lukket øynene og ble liggende helt stille. Etter en stund sluttet han å skjelve. Han sover, tenkte Arbeely.

Han sukket og så seg rundt. Kobberflasken lå fortsatt der den hadde falt. Arbeely tok den opp og satte den på hyllen. Han orket ikke å tenke mer på den akkurat nå. Det han trengte, var en enkel, beroligende oppgave. Han lot blikket gli over hyllene og fant en tekjele med hull i bunnen, en kjele som en lokal restauranteier hadde kommet med. Det var midt i blinken. Tekjeler kunne han reparere i søvne. Han skar ut en bit tinnfolie, varmet opp kjelen og biten og begynte å arbeide.

En gang iblant skottet han bort på gjesten sin og lurte på hva som ville skje når han våknet. Selv når han lå stille og urørlig, hadde dsjinnen en spesiell utstråling, som om han ikke var helt ekte, eller som om han var det eneste virkelige i rommet. Arbeely regnet med at andre også ville merke det, men han tvilte på om de ville forstå hva det betydde. De unge mødrene i Lille Syria festet fremdeles jernperler rundt håndleddene til barna sine og gjorde det de kunne for å holde Det onde øyet unna, men det var mest av gammel vane og overtro, ikke fordi de egentlig var redde. Denne nye verdenen var så fjernt fra alt de husket fra bestemødrenes fortellinger. Trodde de.

Dette var ikke første gang han ønsket at han hadde noen å betro seg til, noen han kunne dele de forferdeligste hemmeligheter med. Men i den sammensveisede bydelen Lille Syria ble Boutros Arbeely sett på som en outsider, kanskje til og med som en einstøing som trivdes best i smia si. Han var elendig i småprat, og på bryllupsfester satt han ofte alene ved et bord og gransket stemplene på bestikket. Naboene hilste varmt på ham på gaten, men ble aldri stående lenge og snakke med ham. Han hadde mange bekjente, men få nære venner.

Det hadde vært likedan i Zahle. Han var den tause, drømmende gutten i en familie med overvekt av kvinner. Kunsten å smi oppdaget han ved en tilfeldighet. Han var sendt ut for å gjøre et ærend og stoppet utenfor en smie i nabolaget. Der ble han stående oppslukt og se på en svettende mann som hamret løs på et metallflak til det ble til en bøtte. Det var forvandlingen som trollbandt ham, forvandlingen fra ubrukelig til nyttig, fra ingenting til noe. Han vendte tilbake til smia gang på gang inntil smeden, som begynte å bli lei av den ubudne spionen, tilbød seg å bruke ham som læregutt. Etter hvert fylte arbeidet i smia livet til Arbeely. Det betydde mer enn alt annet. Han tenkte vagt at han sikkert ville finne seg en kone og stifte familie en dag, men innerst inne var han fornøyd med livet slik det var.

Nå skottet han bort på den sovende gjesten sin og fikk en følelse av at noe ville forandre seg for alltid. Det var den samme følelsen som da han sju år gammel hørte morens gråt og skrik da hun fikk vite at mannen hennes var død, drept av banditter på vei hjem fra Beirut. Også denne gangen kjente han hvordan trådene i livet hans ble revet fra hverandre og flettet sammen på en ny måte fordi noe nytt og uforståelig kom dumpende over ham.

«Hva er det du gjør?»

Arbeely skvatt. Dsjinnen lå like urørlig, men øynene var åpne. Arbeely lurte på hvor lenge han hadde ligget og sett på ham. «Jeg reparerer en tekjele,» sa han. «Eieren lot den stå for lenge på ovnen.»

Dsjinnen nikket mot tekjelen. «Hva slags metall er den av?»

«Den er av to forskjellige metaller,» sa Arbeely. «Stål dyppet i tinn.» Han fant en bit på bordet, viste den til dsjinnen og pekte ut lagene med pekefingerneglen. «Tinn, stål, tinn. Ser du det? Tinnet er for mykt til at det kan brukes alene, og problemet med stål er at det ruster. Når det brukes sammen på denne måten, blir det både sterkt og anvendelig.»

«Jeg forstår. Genialt.» Han satte seg opp og strakte seg etter tekjelen. «Kan jeg få se?» Arbeely rakte ham kjelen, og dsjinnen så undersøkende på den og snudde og dreide på den med stø hender. «Det vanskeligste er sikkert å gjøre kantene på den nye biten tynne nok uten at stålet skinner gjennom.»

«Ja, akkurat sånn er det,» sa Arbeely overrasket.

Dsjinnen la hånden over den nye biten. Etter en stund begynte han å glatte over kantene. Arbeely så stumt på ham. Snart kunne han ikke lenger se omrisset av det metallet kjelen var lappet med.

Dsjinnen ga tekjelen tilbake til Arbeely. Det var umulig å se hvor hullet hadde vært. «Jeg har et forslag,» sa han.

I ørkenen kan vårregnet komme brått og uventet. Morgenen etter at dsjinnen kom tilbake fra å ha fulgt karavanen til Ghutah, skyet det over. Først dryppet det bare litt, men så øste det ned. Det begynte å renne vann i tørrlagte elveleier og bekker. Dsjinnen så regnet sile ned over veggene og brystvernet på slottet og irriterte seg over at det skulle skje nettopp nå. Han hadde planlagt å sette kurs for dsjinnenes tilholdssted så snart det ble lyst. Nå ble han nødt til å vente.

Han vandret rastløst rundt i glassrommene sine, undersøkte metallarbeidet og gjorde en liten forandring her og der for å fordrive tiden. Tankene gikk til mennene i karavanen, til samtalene og ertingen. Han tenkte på den gamle mannens sanger om beduinene og lurte på om beduinmennene i sangene virkelig var så tapre og kvinnene så vakre. Eller var det bare fantasifulle legender der detaljene var blitt skjønnmalt og overdrevet i tidens løp?

Regnet kom og gikk i tre dager, tre dager da han ble stadig mer ergerlig over å være innestengt. Hvis dsjinnen hadde kunnet gå ut og jage av sted til verdens ende, ville kanskje den stigende interessen for menneskenes verden ikke blitt en besettelse, men dødd ut av seg selv. Da ville han kanskje reist for å besøke de andre dsjinnene som han hadde vokst opp med, slik han hadde planlagt. Men da skydekket sprakk opp og dsjinnen omsider kunne gå ut i det renvaskede landskapet utenfor, var alle tanker om å vende tilbake til sitt eget folk skylt bort med regnet.