Andrew Kaplan

HOMELAND

CARRIES TERROR

Oversatt av Morten Gaustad

CARRIES RUN

Copyright © 2013 Twentieth Century Fox Film Corporation

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers

Norsk utgave © 2013 juritzen forlag as, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: © 2013 Showtime Networks, Inc. a CBS Company

Forfatterportrett: Jonathan Vandiveer

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-639-7

ISBN 978-82-8205-566-6 (trykket)

Til Justin, sønnen min, som får
alt til å bli så mye bedre

og

de amerikanske etterretningstjenestenes menn og kvinner

som i skyggene jakter etter den mest flyktige vare i verden – sannheten

Forfatterens bemerkning

Lesere som er interessert i utfyllende opplysninger om personene, organisasjonene og tjenestene som blir beskrevet i denne boken, kan med fordel lese ordforklaringene og listen over persongalleriet bakerst i boken.

«Du vet disse mørke vintermorgenene på Princeton? I femtiden, før noen andre har stått opp? Der kom jeg ut fra 1915-bygningen i den gamle joggedressen, jeg var jo ikke akkurat noen jålejente. Jeg var den seriøse jenta, hun som ikke flørtet med guttene, men som kanskje en gang kom til å utrette noe. Jeg pleide å begynne å løpe uten å røre stoppeklokken. Hele universitetsområdet var stille, folketomt, luften var så kald at det gjorde vondt å puste. Jeg løp helt til Nassau Street, passerte butikker med skodder for vinduene, så gatelysene bli gjenspeilt i issvullene på fortauet. Deretter til høyre bort Washington, tilbake til universitetet, forbi Woodrow Wilson og Frist til løpebanen på Weaver.

Der pleide jeg å stoppe opp. Og mens frostrøyken sto ut av munnen på meg og lyset begynte å trenge gjennom sprekkene i det grå skydekket, trykket jeg på stoppeklokken og løp femtenhundremeteren som om det var livet om å gjøre. Jeg forsøkte å konsentrere meg om å holde rytmen, men jeg sier deg, Saul, noen ganger, selv når det gjorde aller mest vondt på de siste to hundre meterne, kjentes det som om jeg kunne løpe videre uten noensinne å stoppe.»

«Hva er det du vil, Carrie? Hva i helvete er det du vil?»

«Jeg vet ikke. Bli den jenta igjen. Føle den renheten – går det an å si det? Han skjuler noe, Saul. Jeg er sikker på det.»

«Alle skjuler noe. Det er bare menneskelig.»

«Nei, noe fryktelig galt. Noe som kommer til å skade oss alvorlig. Vi kan ikke la det skje en gang til.»

«Bare for å få det på det rene – du setter ikke bare ditt eget liv og både din og min karriere på spill. Det er rikets sikkerhet vi snakker om, selve CIA. Er du sikker på at du vil gjøre dette?»

«Det gikk plutselig opp for meg, akkurat nå. Jeg kommer aldri til å bli den jenta igjen, gjør jeg vel?»

«Jeg er ikke sikker på om du noensinne var det.»

2006

Før Brody

Kapittel 1

Ashrafieh i Beirut, Libanon

Nattergalen skulle vært der nå.

Carrie Mathison satt i sete nummer to på den fjerde bakerste raden i den mørke kinosalen og vurderte å avbryte og trekke seg tilbake. Det var bare tenkt som et første møte for å etablere kontakt. «Skip som passerer hverandre i natten», hadde hennes sjef og mentor Saul Berenson kalt det under forberedelsene på Gården, CIAs treningsanlegg i Virginia. Ta en grundig kikk på en viss Taha al-Douni, som de hadde gitt kodenavnet «Nattergalen», la ham få et glimt av henne, så han kunne kjenne henne igjen neste gang, hviske tid og sted for det neste møtet og gå sin vei. Rett fram, bare å følge boken.

Hvis kontaktpersonen var sent ute, tilsa Firmaets forskrifter at hun skulle vente i femten til tjue minutter og deretter avbryte, og bare hvis kontakten kunne komme med en jævlig god forklaring på hvorfor han ikke hadde møtt opp, skulle hun arrangere et nytt møte. Hverdagslige unnskyldninger – som den spesielle tidsoppfatningen i Midtøsten, der forsinkelser på alt fra en halv time til en halv dag var vanlig, eller trafikkorken på Boulevard Fouad Chehab, som var fast kost hver fredagsettermiddag under cinq-á-sept, tiden mellom 17 og 19, da forretningsmennene møtte elskerinnene sine i diskré, små leiligheter i bydelen Hamra – ville ikke bli godtatt.

Det var bare det at Carrie ikke hadde lyst til å gi slipp på nettopp denne kontakten. Hennes kilde Dima – en vakker libanesisk festjente som stammet fra de kristne maronittene og var tilknyttet den vestlig orienterte 14. mars-alliansen – var fast inventar i takbaren på Le Gray i sentrum av Beirut og hadde fortalt henne at al-Douni hadde to egenskaper som gjorde ham spesielt ettertraktelsesverdig for CIA. For det første var han offiser i GSD, Syrias brutale hemmelige etterretningstjeneste, og hadde derfor nære kontakter i Assad-regimet i Damaskus. For det andre trengte han penger. En veldreid egyptisk kjæreste med dyr smak tømte lommene hans fortere enn han klarte å fylle dem, hadde Dima sagt.

Hun så på klokken en gang til. Tjueni minutter. Hvor faen ble han av? Hun så seg rundt i kinosalen. Mer enn tre fjerdedeler av setene var opptatt. Ingen hadde kommet inn etter at filmen var begynt. På lerretet befant Harry Potter, Ronny og Hermine seg i timen til Galøye Bister, der de så på at han kastet en Befalius-forbannelse over et tydeligvis dødbringende insekt.

Nervene hennes var i høyspenn, men det behøvde egentlig ikke å bety noe. Hun kunne ikke alltid stole på sine egne følelser, mer enn én gang hadde hun tenkt at nervesystemet hennes var blitt satt sammen av de samme idiotene som hadde konstruert strømnettet i Washington D.C. Bipolar lidelse, kalte legene det. En psykisk tilstand kjennetegnet av veksling mellom perioder med unormalt høyt stemningsleie og perioder med depresjon, som en psykiater hun hadde fått anbefalt av helsetjenesten på Princeton, hadde beskrevet den. Maggie, søsteren hennes, hadde en bedre definisjon: «Humørsvingninger som beveget seg fra ‘Jeg er den smarteste, vakreste, mest fantastiske jenta i hele universet’ til ‘Jeg har bare lyst til å dø.’» Uansett føltes det feil, alt som hadde med denne kontakten å gjøre.

Det var ikke mulig å vente lenger, sa hun til seg selv. På lerretet ropte Hermine til Bister og bønnfalt ham om å heve forbannelsen som plaget og pinte det stakkars insektet til døde. Perfekt timing, masse bråk og spesialeffekter. Ingen ville legge merke til henne, vurderte hun, reiste seg og kom seg ut i foajeen.

Idet Carrie gikk ut på gaten, kjente hun seg svært synlig, blottstilt. Til en viss grad var det alltid slik for en vestlig kvinne i Midtøsten. Man skilte seg ut. Hvis hun skulle ha forkledd seg, måtte hun ha iført seg heldekkende abaya med slør og satset på at ingen kom nær nok til å granske henne mer inngående. Men med den spinkle kroppen, det lange, lyse håret og det helamerikanske ansiktet var det bare mulig for henne å lure noen på lang avstand. Det ville uansett ikke gått i Nord-Beirut, der kvinnene gikk kledd i hva som helst, fra hijaber til tettsittende designerbukser, og noen ganger begge deler.

Det var blitt mørkt mens hun var inne i kinosalen. På Avenue Michel Bustros var trafikken tett. Frontlysene og de opplyste vinduene i de høye kontor- og boligblokkene lagde en mosaikk av lys og skygger. Med blikket gjennomsøkte hun gaten etter noen som betraktet henne. Avbrutte kontaktmøter innebar alltid en viss fare. Så sto hjertet hennes stille.

Ved et kafébord på den andre siden av gaten satt Nattergalen og stirret rett på henne. Helt feil. Han kunne ikke ha misforstått instruksene som Dima hadde gitt ham på Le Gray i går kveld. Var han sinnssyk? Så gjorde han noe som var enda verre. Med en håndbevegelse som betyr «Gå vekk!» i USA, men «Kom hit!» i Midtøsten, forsøkte han å vinke henne til seg. Med ett åpenbarte mønsteret seg, akkurat som når man rister et av disse kaleidoskopene og alle bitene plutselig faller på plass. Det var et bakhold. Al-Douni var angivelig GSD-offiser, en erfaren etterretningsmann. Det var helt usannsynlig at han ville oppføre seg så amatøraktig.

Hverken GSD eller Hizbollah ville nøle med å drepe en CIA-agent, eller – hvis de var heldige – å ta en som gissel og bruke henne til sine egne formål. For dem ville det å få fingrene i en tiltrekkende, lyshåret kvinnelig CIA-spion være like bra som å vinne i Lotto. Hun kunne allerede se for seg mediesirkuset og hvordan de ville stille henne opp foran kameraene og fordømme enda et eksempel på amerikansk innblanding i Midtøsten – for deretter å låse henne inne i et skap i årevis og torturere og voldta henne fordi hun tross alt var spion, for ikke å snakke om at mange menn i Midtøsten uansett mente at vestlige kvinner var noen tøyter, alle sammen. Nattergalen vinket til henne enda en gang, og idet han gjorde det, så hun i øyekroken to arabiske menn komme ut av en varebil på hennes side av gaten og bevege seg mot henne.

De hadde tenkt å ta henne. Hun hadde bare et øyeblikks betenkningstid, bare noen få sekunder før de fikk tak i henne. Hun snudde seg og gikk inn i kinoen igjen.

«Jeg glemte noe», mumlet hun på arabisk og viste kontrolløren billetten. Hun gikk nedover midtgangen og myste for å venne øynene til mørket. På lerretet forkynte Humlesnurr at Galtvort skulle være vertskap for Tretrollmannsturneringen idet Carrie smuttet ut av nødutgangen og endte i et smug. De ville sikkert følge etter henne inn i kinoen, tenkte hun, og bega seg ut mot gaten igjen. Fra hushjørnet kikket hun ut. Nattergalen befant seg ikke på kafeen lenger. De to mennene måtte ha gått inn i kinoen.

Hun løp ut i gaten, svingte rundt hjørnet og pilte bortover en trang gate vekk fra biltrafikken. Hvor mange var det av dem, undret hun seg og bannet over de høye hælene som var en del av utkledningen: Ingen kvinne i Beirut med respekt for seg selv ville bli sett i flate sandaler, med mindre hun var iført en abaya. De to mennene var helt sikkert ikke alene, tenkte hun og stoppet for å rive av seg de høyhælte skoene. Ikke hvis de mente alvor.

Gaten lå i mørke, i skyggen fra trærne. Nesten ingen mennesker i nærheten, men de ville uansett ikke latt seg hindre av at det var fullt av folk rundt dem. De to araberne fra varebilen dukket opp rundt hjørnet. Den ene dro fram noe fra jakken. Det så ut som en pistol med lyddemper. Hun satte i løp. De hadde undervurdert henne, tenkte hun. Hun hadde løpt konkurranser. Hun hadde alltid løpt. Hun kunne løpe fra dem.

I samme nå hørte hun en skarp klingende lyd og kjente det svi i beinet. Hun kastet et blikk bakover og fikk øye på et hvitt arr i fortauet som en kule hadde etterlatt. De skjøt etter henne. Hun smatt først til venstre, så til høyre, la hånden på beinet og kjente en flenge i stoffet og noe vått. Blod. Kulen som hadde truffet fortauet, måtte ha revet løs en bit som hadde sneiet henne. Hun løp for livet, kjente den harde betongen mot de nakne fotsålene, rundet et hjørne og spurtet bortover en tom gate. Hun måtte finne på noe, og det raskt. Til venstre for henne lå et stort hus bak en port og et smijernsgjerde, på den andre siden av gaten en gresk-ortodoks kirke med en kuppel, i mørket skinte den hvitt i lyset fra lyskasterne.

Hun sprintet bort til sideinngangen og røsket i dørhåndtaket. Låst. Med hamrende hjerte kastet hun et blikk bak seg og så de to araberne komme løpende. Nå hadde begge en pistol med lyddemper, og de nærmet seg raskt. Ved gatehjørnet foran henne bremset en Mercedes opp med skrikende dekk. Fire menn veltet ut. Faen! tenkte hun og løp alt hun kunne mot hovedinngangen til kirken. Hun rev opp døren og smatt inn.

I kirken befant det seg en ti–tolv mennesker, nesten utelukkende kvinner kledd i svart. Noen gikk rundt og tente lys og kysset ikoner, noen sto foran alteret med dets buer og gullinnrammede ikonbilder. En skjeggete ung mann iført svart prestekjole kom gående mot henne nedover midtgangen.

«Kristus er blant oss», sa han på arabisk.

«Det er klart han er, fader. Jeg trenger hjelp. Er det en annen utgang her?» svarte hun på arabisk.

Instinktivt så han seg over den ene skulderen. Hun løp den veien nettopp idet hoveddøren ble slått opp med et brak og de fire mennene fra Mercedesen styrtet inn, to av dem med automatrifler i hendene. En kvinne skrek, og alle begynte å løpe vekk.

«Bess!» ropte han. Stopp! «Dette er Guds hus!» En av mennene dyttet ham til side og løp nedover midtgangen mot alkoven der Carrie hadde forsvunnet bak et forheng som skjulte en dør.

Hun løp ut igjen. En gangsti førte ut til en større gate, hun kunne også skrå over gangstien og gå mot en parkeringsplass som var omgitt en hekk. Hun løp over parkeringsplassen og kastet seg til høyre idet hun hørte lyden av et dempet skudd bak seg. Så smøg hun seg gjennom en åpning i hekken og kom ut på Avenue Charles Malek, en bred hovedgate fylt av biler og mennesker. Hun løp rett ut i gaten, der hun så vidt unngikk bilene som tutet etter henne. Trafikklyset skiftet til grønt, bilene begynte å sette seg i bevegelse overalt rundt henne. I øyekroken fikk hun et glimt av sidegaten og tre av mennene fra Mercedesen som hadde kommet ut på fortauet og speidet etter henne. Det var bare snakk om sekunder før de kom til å oppdage henne.

Hun sto midt ute i trafikken, i den tjue centimeter brede glipen mellom to kjørefelt. En hånd ble stukket ut av en bil og grep tak i rumpa hennes. Hun kastet ikke bort tiden med å se etter hvem som hadde gjort det; hun måtte komme seg vekk før de fikk øye på henne.

En drosje kjørte opp på siden av henne. Det var én ledig plass i baksetet. Hun vinket til sjåføren bak frontruta og ropte «Hamra!» Bilen kjørte allerede i den retningen, vestover, og CIA hadde et gjemmested i Ras Beirut-nabolaget ikke langt unna bydelen Hamra, hvis bare hun kunne komme seg dit uten å bli oppdaget. Drosjen bråstoppet foran de andre bilene, som tutet løs, og hun slengte seg inn i baksetet.

«Salaam aleikum», mumlet hun til de andre passasjerene, fikk på seg skoene hun hadde båret med seg, og dro opp en svart hijab fra lommen og festet den rundt hodet for å endre utseende litt. Hun slengte den ene enden av tørkleet over skulderen og kikket raskt rundt seg. En av mennene på fortauet pekte på drosjen og sa et eller annet. Hun lente seg tilbake og lot seg betrakte av de andre to passasjerene i baksetet, en eldre kvinne i grå drakt som stirret på henne med åpenlys interesse, og en ung mann i joggebukse, sikkert en universitetsstudent. I forsetet satt en ung kvinne og ignorerte de andre mens hun snakket i mobilen.

«Wa aleikum salaam», mumlet studenten og den eldre kvinnen tilbake.

«Hvor i Hamra?» spurte sjåføren, tråkket på gasspedalen og vrengte drosjen inn i en luke mellom bilene foran ham for å stjele et par meter.

«Sentralbanken», sa hun og ville ikke oppgi adressen til gjemmestedet, spesielt ikke hvis hun fortsatt ble forfulgt. Det var like i nærheten. Hun rakte sjåføren et par sedler, to tusen lira, og fant et sminkespeil i vesken og forsøkte å holde det opp slik at hun kunne se ut gjennom bakruta. Bare en lang rekke biler bak dem. Hvis varevognen eller Mercedesen fulgte etter, lå de så langt bak at hun ikke kunne se dem. Men de hadde ikke gitt opp jakten, det var hun sikker på. På grunn av henne var alle passasjerene i fare. Hun måtte komme seg ut av bilen så fort som mulig. Hun strøk en hårlokk vekk fra øynene og så rundt seg mens hun la vekk sminkespeilet.

«Du burde ikke gjøre noe sånt», sa den eldre kvinnen, «burde ikke stå midt ute i gaten på den måten.»

«Det er så mye jeg ikke burde gjøre», svarte Carrie, men innså straks at kvinnen viste for stor interesse for henne, og la til: «Mannen min sier det hele tiden», mens hun passet på at kvinnen la merke til gifteringen hun alltid hadde på fingeren når hun skulle ut og møte en kontakt. Hun var ikke gift, men ringen skulle hjelpe henne med å unngå det Virgil, black-bag-fyren – innbruddseksperten – hennes kalte «Everest-sex». Uønsket sex, sex med feil fyr eller Everest-sex: «Fordi den er der, Carrie.»

De kjørte nå bortover Boulevard General Fouad Chehab, den største veien mellom øst og vest gjennom den nordlige delen av Beirut, og trafikken beveget seg litt fortere. Hvis de hadde tenkt å angripe henne i drosjen, ville det skje nå, tenkte hun, og speidet i alle retninger. Biler og lastebiler overalt. Tenåringsjenta i forsetet som snakket i mobiltelefonen: «Jeg vet det, habibi. Ciao.» Jenta la på og begynte å tekste med det samme.

Ved den store, rektangulære al-Mour-bygningen svingte sjåføren inn på Boulevard Fakhreddine. Alle bygningene i dette området var nye, de gamle var blitt ødelagt under den lange borgerkrigen. Lenger fremme kunne hun se store heisekraner der det fortsatt vokste opp nye hus. Drosjen svingte til venstre, og etter et par kvartaler senket sjåføren farten for å sette av noen.

Carrie kastet et blikk ut gjennom bakruta. De var der fortsatt, i Mercedesen fire biler bak dem i køen, klare til å skifte fil. De ventet på at hun skulle forlate bilen, så ville de ta henne før hun hadde gått fem meter. Hva kunne hun gjøre? Drosjen svingte inntil fortauskanten og stoppet ved en høy boligblokk. Carrie stivnet. Kom de nå? De kunne stanse ved drosjen og stenge veien for den, så den ikke kunne komme seg ut i trafikken igjen. Da ville hun være fanget. Hun måtte gjøre noe, med det samme.

Den eldre kvinnen nikket til de andre passasjerene og gikk ut av bilen. Et sekund senere gikk Carrie ut på siden som vendte mot gaten, kom seg rundt bilen og tok armen hennes.

«Jeg trodde du skulle til Sentralbanken», sa kvinnen.

«Jeg har problemer. Vær så snill, frue», sa Carrie.

Kvinnen så på henne. «Hva slags problemer?» spurte hun mens de gikk bortover mot blokken. Carrie så seg over skulderen. Idet drosjen svingte ut i gaten igjen, gled Mercedesen inn på dens plass ved fortauskanten.

«Store problemer. Vi må løpe, ellers dreper de deg også, madame», sa Carrie og la på sprang mens hun dro med seg kvinnen. De løp inn i bygningen, bort til heisene og trykket på knappen.

«Ikke trykk på knappen til din etasje», sa Carrie. «Velg en etasje lenger opp og gå ned igjen. Lås døren og ikke slipp inn noen den neste timen, minst. Jeg er så lei for dette.» Hun la hånden på armen hennes.

«Vent», sa kvinnen og romsterte i håndvesken. «Jeg har en rød Renault på parkeringsplassen.» Hun rakte fram nøklene.

«Vent en time før du melder den stjålet», sa Carrie og tok imot nøklene. «Vet du hvor Crowne Plaza er? Hotellet ved siden av kjøpesenteret?»

Kvinnen nikket.

«Jeg setter den der hvis jeg kan», sa Carrie og var allerede på vei mot døren som førte ut til parkeringsplassen. «Shokran», ropte hun tilbake til kvinnen for å takke henne idet hun gikk inn i heisen.

Hun gikk ut på parkeringsplassen. Den røde Renaulten sto parkert i en rekke biler ved siden av en lav mur og en hekk. Hun løp bort, låste opp, satte seg inn og startet den. Hun fikk øye på dem mens hun stilte inn speilene. To menn. De samme to som hadde fulgt etter henne inn i kirken. Hun smelte girspaken i revers, rygget ut og kjørte mot utgangen. Mennene kom etter henne. Han som hadde skutt sist, inntok skytestilling og siktet etter bilen. Instinktivt dukket hun hodet idet bilen skrenset ut i gaten i en skarp sving. Hun tråkket gasspedalen i bunn, og den lille bilen akselererte så fort den kunne. En kule suste gjennom bakruta og etterlot et spindelvev av sprekker rundt kulehullet.

Hun svingte hardt igjen, og bilen skrenset på ny. På parkeringsplassen sto skytteren og siktet rett på henne. Hun måtte forsøke å komme seg forbi ham. I siste øyeblikk tråkket hun hardt på bremsen og ble kastet fram mot sikkerhetsselen. En ny kule kom gjennom sideruta og skar seg gjennom luften foran ansiktet hennes. Hun trykket gassen i bunn igjen, registrerte at noen i en bil bak henne la seg på hornet, og suste bortover gaten mens hun lette etter en luke hun kunne smette inn i. I bakspeilet så hun at Mercedesen fortsatt sto stille ved fortauskanten, så lenge det varte. En skikkelse på fortauet nærmet seg med raske skritt. Herregud, hun håpet at de ikke hadde gjort den eldre kvinnen noe. Hvorfor hadde de skutt etter henne? Hva var det som foregikk? Et CIA-gissel ville være verdifullt for både Hizbollah og Syria, eller hvem det nå var som fulgte etter henne. Men en død kvinne, selv om hun kom fra CIA, hadde knapt noen verdi.

Uten å blinke presset hun seg plutselig inn i den høyre filen, rundet et hjørne mens det skrek i dekkene, og satte opp farten bortover den trange gaten. Foran henne var en mann i ferd med å krysse gaten, og i stedet for å bremse tutet hun hissig og senket ikke farten i det hele tatt idet hun svingte og så vidt unngikk å kjøre ham ned. Mannen rakte tommelen i været, i Midtøsten tilsvarte det den utstrakte langfingeren hun kjente fra Vesten. Fortsatt uten å senke farten svingte hun til venstre i det neste krysset og kastet et blikk i bakspeilet på ny. For øyeblikket var det ingen som fulgte etter henne.

Ved Rome svingte hun igjen til venstre og kjørte nå tilbake mot Rue Hamra. Den trange gaten var tettpakket av biler og mennesker. Selv om de fulgte etter henne i Mercedesen eller en annen bil, var det helt umulig for dem å forsere den tette trafikken og innhente henne. Fortauene krydde av mennesker i alle aldre, mange av dem elegant kledd, noen få iført hijab. Kafeene og restaurantene lå badet i det grelle lyset fra neonskiltene, hiphopmusikk drønnet fra en klubb med vidåpne dører.

Hun kjørte vestover i Rue Hamra og sjekket stadig vekk speilene mens byen omga henne med all sin fargeprakt. Hun åpnet et vindu, og inn veltet lydene fra musikk og mennesker og luktene fra sydende shawarma og epletobakksrøyk fra shisha-kafeene. Ingen tegn til forfølgerne. Kanskje hadde de skiftet ut Mercedesen og varebilen, men så vidt hun kunne bedømme, hadde hun klart å riste dem av seg. Likevel kunne hun ikke tillate seg å slappe av. De var der ute og gjennomtrålet byen etter henne. Hvis de hadde huket drosjesjåføren, hadde han sikkert fortalt dem at hun var på vei til Hamra. De kunne være hvor som helst. Og hun måtte bare håpe at de ikke hadde fått tak i den eldre kvinnen. Det var på tide å kvitte seg med bilen.

Hun gjenkjente den høye Crowne Plaza-bygningen med det røde elektriske skiltet på taket litt lenger fremme. Hun kjørte forbi bygningen og inn på kjøpesenterets område, og etter at hun hadde sirklet rundt i et kvarter, fant hun en ledig plass. Hun etterlot bilnøklene på gulvmatten, gikk ut av bilen og bega seg ut av parkeringsanlegget og inn i senteret der hun gled inn i strømmen av handlelystne mennesker. Flere ganger forsvant hun ut gjennom en dør og kom inn igjen gjennom en annen, kikket i speil og gikk opp og ned flere trapper for å forvisse seg om at hun ikke ble forfulgt. Hun sjekket en siste gang før hun forlot senteret og begynte å gå vekk fra folkemengden og bort Rue Gemayel i retning av Det amerikanske universitetet.

Hun gikk rundt kvartalet to ganger, så snudde hun og gikk i motsatt retning rundt et annet kvartal for å være helt sikker på at hun ikke hadde noen etter seg. På den måten kunne man nesten alltid få øye på en forfølger, selv om de skulle dreie inn en annen gate. Hun begynte å puste litt roligere. Så langt virket det som om hun hadde sluppet unna. Men hun var ikke blåøyd. Akkurat nå gjennomsøkte de Hamra, på jakt etter henne. Hun måtte komme seg til gjemmestedet nå.

Det viktigste var å holde seg unna folkemengden i Rue Hamra. Hvis de hadde flaks, kunne de få øye på henne der. I stedet satte hun kursen mot universitetet. For å holde seg skjult sluttet hun seg til en gjeng studenter som diskuterte hvor de kunne få den beste manaeesh, en slags pizza. De to jentene var libanesiske, en av guttene var fra Jordan, og et øyeblikk føltes det som å være tilbake på universitetet. De inviterte henne med seg til en eller annen sjappe, men hun ristet på hodet og gikk videre. Gjemmestedet var ikke langt unna. Tjue minutter senere sto hun i heisen på vei opp til den sikre leiligheten i åttende etasje i en bygning i Rue Adonis, en smal allé med leiegårder på begge sider av gaten.

Carrie gikk ut av heisen, kikket bortover korridoren, sjekket trappesjakten og ventet til hun hørte heisen fortsette oppover før hun nærmet seg døren til leiligheten. Hun gransket døren og karmen etter tegn på noe mistenkelig. Alt virket normalt. I kikkhullet i døren var det montert et kamera, visste hun. Hun stirret inn i det og banket to ganger, som avtalt, klar til å løpe om noe skulle hende. Ingen svarte. Hun banket igjen, så fant hun fram en nøkkel fra håndvesken og låste opp.

Leiligheten så ut til å være forlatt. Det var ikke meningen, det skulle alltid være noen der. Hva faen var det som foregikk? Hun forvisset seg om at gardinene var trukket for, lukket døren bak seg og utforsket de to soverommene. På det ene sto det flere feltsenger, på det andre ble det oppbevart forskjellig slags utstyr. Hun gikk bort til kommoden der de oppbevarte et utvalg våpen. Hun tok ut en pistol, en Glock 28, og fire magasiner. Den passet perfekt til henne. Liten, lett, svak rekyl, og .380 kulene gikk gjennom det meste. Hun ladet pistolen og la den i håndvesken sammen med ammunisjonen.

Hun gikk bort til vinduet og kikket ut bak gardinet på gaten under seg. Den eneste belysningen kom fra et enslig gatelys. Hvis det sto noen der og betraktet henne, kunne de skjule seg i skyggene fra trærne og bak bilene som sto parkert i den mørke gaten.

«Trenger faen meg noe å drikke», sa hun høyt til seg selv og gikk bort til barskapet i dagligstuen. På stuebordet sto en bærbar pc og viste bilder fra overvåkningskameraet i kikkhullet, det i korridoren og det på taket, som var rettet mot gaten. Alt så ut til å være i orden. Hun fant en halvfull flaske Grey Goose i skapet og skjenket raust opp i et glass, selv om hun godt visste at hun ikke burde gjøre det, men akkurat nå ga hun faen. Hun fant en av klozapinpillene i vesken – hun måtte skaffe flere på svartebørsapoteket i Zarif, tenkte hun med en rynke i pannen – og skylte den nede med vodkaen. Hun så på klokken: 19.41. Hvem hadde telefonvakt på Beirut-kontoret på denne tiden av døgnet? spurte hun seg selv. Linda, måtte det være, Linda Benitez, fram til midnatt.

Men – før hun ringte, måtte hun tenke over alt sammen. Det var noe som ikke stemte med det som nettopp hadde skjedd. Møtet med Nattergalen var blitt arrangert av Dima. Den festglade jenta var ikke en av duene, agentene som Carrie selv hadde rekruttert etter at hun kom til Beirut. Hun hadde overtatt henne etter Davis Fielding, sjefen for CIA i Beirut. Hun var en av hans agenter. Dette skulle han få høre, tenkte hun iltert. Men hun kunne ikke vite om Dima drev et dobbeltspill, eller om hun også var blitt narret av Nattergalen. For alt hun visste, kunne Dima være i fare, eller død allerede.

Men Carrie hadde ingen mulighet til å komme i kontakt med henne. Hun kunne ikke bare ringe henne. De to telefonene i leiligheten kom det ikke på tale å bruke. Den alminnelige var bare ment for innkommende samtaler. Den krypterte skulle bare brukes til å kommunisere med det sikkerhetsklarerte sentralbordet til den amerikanske ambassaden i Aoukar i den nordlige delen av byen. Hvis hun ringte fra en mobiltelefon, ville hun avsløre sin posisjon hvis de sporet henne med GPS. Nå måtte hun tenke! Hvis enten GSD eller Hizbollah sto bak – hvordan hadde de klart å finne henne? Dima. Det måtte være Dima, og det kunne bety at det var noe Fielding ikke visste om. Han hadde oppfordret henne til å møte denne kontakten.

«Vi er villige til å gå over lik for å få en kontakt på innsiden av GSD», hadde han fortalt henne. Han hadde også sagt at hun ikke trengte å ha noen forsterkning i bakhånd. «Du kan stole på Dima. Hun har ikke gitt oss så mye, men det hun har gitt oss, er utelukkende tjuefire karats saker.» Den drittsekken, tenkte hun. Lå han med henne? Var det sexen som var tjuefire karat? Carrie hadde villet ha med seg Virgil Maravich, kontorets eget innbruddsgeni, den beste teknikeren hun noensinne hadde møtt, ingen var bedre på overvåkning, avlytting og innbrudd enn han. Men Fielding hadde sagt at han trengte Virgil et annet sted. «Dessuten», hadde Fielding lagt til, «er du stor jente nå. Dette klarer du.» Det hadde vært underforstått at hvis hun ikke klarte det, hørte hun ikke hjemme i Beirut, blant de store gutta.

«Dette er Beirut», hadde Fielding sagt til henne den første dagen på kontoret hans i den øverste etasjen i den amerikanske ambassaden. Han hadde sittet henslengt i en skinnstol foran vinduet med utsikt over rådhuset med de buede vinduene og inngangene. En stor, lyshåret fyr, som hadde begynte å ese ut litt. Nesen hadde en antydning til en irritert rødfarge; han satte tydeligvis pris på god mat og godt drikke. «I Beirut er det Beirut-regler som gjelder. Du får ikke en ny sjanse. Og her i Midtøsten er det ingen som tar hensyn til at du er en jente. Hvis du driter deg ut, hvis du gjør en feil, så er oddsen hundre til én på at du ikke overlever. Og selv om du skulle gjør det, er det på hue ut herfra. Det ser ut som en sivilisert by – masse klubber, vakre kvinner i designerklær, fantastisk mat, de mest sofistikerte menneskene i verden – men skinnet bedrar. Det er uansett Midtøsten. Ett feiltrinn og de dreper deg – og går videre til neste fest uten å blunke.»

Hva faen er det som foregår? tenkte hun. Det var Fieldings egen agent som hadde stelt det i stand, det var Fielding som hadde oppmuntret henne til å møte kontakten, og Fielding som hadde vært ansvarlig for at hun hadde dratt ut uten forsterkninger. Men Fielding hadde vært sjef for kontoret i Beirut i mange år. Det hadde vært et helt alminnelig første møte. Han hadde ikke forestilt seg at noe kunne gå galt. Hun hadde så vidt unngått å bli kidnappet eller drept. Det var klart at han ikke ville at noe sånt skulle skje henne. Hun trakk pusten dypt. Dette var sinnssykt. Følte hun seg ikke litt omtåket? Kunne det være klozapinen – medisinen hun tok mot den bipolare lidelsen – som ikke virket ordentlig?

Hun kom seg på føttene. Et eller annet var hun nødt til å ta seg til, det kjente hun, men akkurat hva visste hun ikke. Det begynte å prikke i huden. Å, herregud, ikke det! Hun var vel ikke i ferd med «å ta av» som hun kalte det som skjedde når hun gikk inn i en av den bipolare lidelsens maniske faser? Hun gikk litt rundt i rommet, bort til vinduet, kjente en uimotståelig trang til å dra gardinene til side og se ut. Kom igjen, bare se, her er jeg, drittsekker! Ikke vær dum nå, Carrie, sa hun til seg selv. Dette går bra, bare gi klozapinen og vodkaen et par sekunder til å virke. Selv om det kanskje var et ganske idiotiske påfunn å blande dem. Hun tok tak i gardinen. Forsiktig, forsiktig, sa hun til seg selv. Hun trakk en flik av stoffet til side og kikket ut på gaten.

Mercedesen som hadde forfulgt henne, sto dobbeltparkert foran bygningen hun befant seg i. Tre menn var på vei mot hovedinngangen. Frykten gikk gjennom kroppen hennes som et elektrisk støt. Hun ble plutselig voldsomt tissetrengt og måtte presse lårene sammen for å holde seg.

Det var umulig. Dette var et sikkert gjemmested. Hvordan hadde de funnet henne? Hun hadde ikke hatt noen etter seg da hun kom hit. Det var hun sikker på. Hun hadde ristet dem av seg i den røde Renaulten, og dessuten gått rundt i gatene i Hamra for å forvisse seg om at de var borte. Ingen til fots, ingen i bil. Hva skulle hun gjøre nå? De var på vei inn i bygningen. Hun hadde bare noen få sekunder på seg til å slippe unna. Hun løftet røret til den sikre telefonen til ambassaden og slo nummeret. Den andre gangen den ringte, var det noen som tok den.

«God kveld. Kontoret for amerikansk kultur i utlandet?» lød en stemme. Til tross for en svak forstyrrelse fra krypteringen av linjen gjenkjente Carrie stemmen til Linda Benitez. Hun kjente henne ikke så godt, egentlig var de bare på hils.

«Amarillo», svarte Carrie. Denne ukens passord. «Nattergalen var en felle.»

«Vennligst bekreft posisjon.»

«Jeg har ikke tid. Akilles er ikke lenger sikkert. Er det mottatt, for helvete?» ropte Carrie. Akilles var navnet på gjemmestedet.

«Bekreft Akilles. Vennligst oppgi sted og status», sa Linda, og Carrie visste at hun ikke bare tok opp samtalen på bånd, men også fulgte en utenatlært tekst og skrev ned hvert eneste ord, og at det hun egentlig spurte om, var hvorvidt Carrie fortsatt var mobil og operativ, eller om hun var i en presset situasjon eller tatt til fange.

«Jeg holder meg i bevegelse. Si til han-du-vet at jeg tar kontakt i morgen», sa Carrie knapt og la på. Et øyeblikk sto hun på tåspissene, som en ballettdanser, og forsøkte å bestemme seg for hvilken retning hun skulle velge. Hun måtte komme seg ut i en fart, men hvordan? Det var tre av dem. Pluss i hvert fall én i Mercedesen utenfor. Sannsynligvis hadde de delt seg, noen kom med heisen, noen tok trappene.

Hvordan skulle hun komme seg ut? Det fantes ingen nødplan for et slikt tilfelle. Det var ikke meningen at det skulle skje i en sikker leilighet.

Hun kunne ikke bli der hun var. De ville klare å ta seg inn. Om ikke gjennom døren, så gjennom et vindu, eller balkongen eller gjennom veggen til leiligheten ved siden av. Hvis de kom inn, ville de skyte med det samme. Hun kunne klare å skyte en av dem, kanskje to, men ikke alle tre. Det ville ikke bli noen skuddveksling ved O.K. Corral. Ikke kunne hun gå ut i korridoren og forsøke å komme seg inn i heisen eller ned trappene. De ville stå klare. Faktisk ville de stå utenfor døren hennes om noen få sekunder, tenkte hun og skyndte seg bort til døren og skjøv slåen for.

Da gjensto vinduet og balkongen. Hun begynte å gå mot soverommet. Lydene ute i korridoren sendte en sjokkbølge gjennom henne. Hun gikk bort til den bærbare pc-en. De tre arabiske mennene befant seg ute i korridoren. Metodisk beveget de seg fra dør til dør med et slags lytteapparat. Om få sekunder ville de stå utenfor hennes dør.

Hun pilte tilbake til skapet på soverommet der de oppbevarte utstyret. Hun rev opp døren og begynte romstere på leting etter et tau eller noe annet hun kunne bruke til å fire seg ned med. Ikke noe tau. Bare flere klesskift til menn. Noen dresser, sko og lærbelter. Belter! Hun grep tre stykker og hektet dem inn i hverandre og lagde ett langt belte, så løp hun tilbake til pc-en.

På skjermen kunne hun se de tre mennene, rett utenfor døren til leiligheten. De var i ferd med å feste noe til døren. Sprengstoff! tenkte hun. Hun for ut på soverommet igjen, åpnet balkongdøren og festet beltet til smijernsrekkverket. Hun kikket over kanten. Mercedesen sto der fremdeles, men det sto ingen utenfor den, ingen som så i hennes retning. Hun så ned på balkongen i etasjen under, det var ikke godt å si om det var noen i leiligheten. Spiller det noen rolle? skrek det inne i henne. De hadde tenkt å sprenge opp døren, kanskje hele leiligheten. Hun kunne være død om få sekunder.

Hun strammet beltet rundt rekkverket og dro til så hardt hun kunne. Det føltes som om det ville holde. Det måtte det bare. Hun kløv over kanten, grep beltet og senket seg ned, flyttet den ene hånden etter den andre. Glassdøren inn til leiligheten under var mørk. Ingen hjemme. Det verket i armene da hun strakte føttene ut etter rekkverket rundt balkongen. Ikke se ned, sa hun til seg selv idet hun kjente tærne treffe noe. Hun slapp taket, kastet seg fremover og ramlet ned på balkonggulvet. En øredøvende eksplosjon over henne fikk hele bygningen til å skjelve.

De hadde sprengt opp døren til den sikre leiligheten. Det sang i ørene hennes da hun smadret glasset i døren med Glock-en og deretter stakk hånden mellom glassplintene og åpnet døren.

Hun tok på seg skoene igjen for å gå over glasskårene, løp bort til inngangsdøren, låste den opp og styrtet ut i korridoren og videre ned trappene til første etasje. Et øyeblikk senere og hun smatt ut gjennom kjøkkeninngangen og befant seg i et smug på baksiden. Hun listet seg innover smuget til hun kom til en sidegate. Den så trygg ut. Ingen fra Mercedesen rundt hjørnet som lette etter henne. Hun tok av seg de høyhælte skoene enda en gang og løp så fort hun kunne. Den spinkle skikkelsen forsvant inn i mørket.