Heidi Julavits

Mer enn du ser

Roman

Oversatt av Anlaug Lia

THE VANISHERS

Copyright © 2012 by Heidi Julavits

This translation published by arrangement with Doubleday, an imprint of the Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke, er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Emily Mahon

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-645-8

ISBN 978-82-8205-351-8 (trykket)

Til Ben

Et talent er ikke et våpen i enhver kultur.

– Adam Philips

Mer enn du ser

Noen vil betegne denne historien som vanvittig. Kanskje. Det blir opp til deg. Du kan forsvare deg gjennom å sitere meg i anførselstegn som den såkalte synske, det såkalte offeret for et paranormalt angrep. Du kan beskytte deg mot denne fortellingen slik at du selv kan lytte til den i trygghet. Det som hendte meg kan aldri hende deg.

Det kan du si til deg selv. Selv om det som hendte meg, hender med mennesker som deg hele tiden.

I begynnelsen kan et angrep virke som en del av ditt vanlige liv. Du våkner opp og ser at det ligger øyevipper på puten, du har blåmerker på kroppen på steder hvor du aldri har slått deg. Det er lukt fra en fremmed i sengetøyet, og den fremmede er deg.

Etter som ukene går, opplever du andre ydmykelser. En periode med vedvarende sure oppstøt, dårlig fordøyelse. Tannkjøtt som blør når du tar en slurk varm te. Negler som brekker når du tar på deg på genseren din. Ansiktsfargen som forsvinner så du ligner et spøkelse. Utslett på kroppen. Utslett på hendene. Utslett i hodebunnen.

Og slik fortsetter det, kroppen din kastes ned gjennom en virvlende malstrøm av nederlag som ingen lege kan forklare. Det er bare at du ikke kjenner deg selv igjen i nummenheten i benet, den brennende følelsen i spiserøret, ansiktet som ser forfrossent ut, det bitre uttrykket.

Jeg er overarbeidet, sier du til deg selv, jeg må ta vitaminer. Kanskje er jeg allergisk mot hvete, eller mot den nye bilen min. Jeg har kanskje fått en depresjon, eller kanskje liker jeg ikke lenger livet mitt, kjæresten min, meg selv. Du tar badeferier eller enda flere timer på helsestudio, men uansett hvor mange ganger du senker deg i havet eller svetter ut hele systemet, så kan du ikke fri deg fra mistanken om at du herjes av kreft og har svulster i hele kroppen, at metastasene snart vil angripe selve personligheten din og at det bare er et tidsspørsmål før den gjennomtrenger beskyttelsesmurene rundt din sjel.

Da dette skjedde med meg, gjorde jeg som alle andre mennesker gjør, jeg gikk til legen – hun sendte meg til en annen lege. Og han videre til enda en. Jeg var hos mange, mange leger. Jeg ble stukket, de tok blodprøver, jeg ble festet til computere, scannere og drypp. Det ble tatt MR, EEG, CT, kroppen min ble utsatt for en lang rekke løgndetektortester som jeg tilsynelatende ikke besto, siden ingen av prøvene ga noe tydelig svar. Jeg fikk en legejournal så omfangsrik at den praktisk talt trengte sin egen tralle hvis den skulle flyttes. Hver ny spesialist hilste meg med et trett smil. Nedlatende siterte man Donne til meg. («Det finnes ikke noe slikt som helse. Det beste vi kan håpe på er ingenting.») Siden legene ikke kunne helbrede meg, konkluderte de med at jeg ikke var syk.

De fortalte meg at det satt i hodet. Med andre ord var alt min egen skyld. Jeg var min egen sykdom.

Noe jeg ikke benekter. Dette har jeg selv påført meg. Jeg unnlot å være forsiktig, jeg passet ikke på. Jeg levde ikke klokt og usynlig. Bortsett fra det, vil ikke alle sunne og friske mennesker se på de syke med mistenksomhet? Hun slet seg helt ut. Hun var så stresset. Hun har aldri arbeidet seg gjennom de følelsesmessige konsekvensene av morens død.

Alt dette er sant. På den annen side skyldes det ikke bare meg. Dette sier jeg i all ydmykhet uten å være anklagende. Det var en annen som gjorde meg syk.

La meg forklare dette slik at du forstår det. Mennesker gjør andre menneske syke, det er ikke noen ekstrem påstand. Det som kan diskuteres, er hvor mye ond vilje som er involvert når noen påfører en annen en sykdom. Søsteren din, for eksempel, ville hun smitte deg med forkjølelsen sin? Som regel ikke. Det er ikke hodene til andre mennesker vi klandrer når de smitter oss med forkjølelse, det er kroppene deres.

Men hva hvis søsteren, venninnen, romkameraten eller kollegaen din smittet deg med hensikt? Hva hvis han eller hun med vilje hostet rett ned i vannglasset ditt mens du var på badet?

Og hva hvis vi ikke så på mennesker som sykdomsbærere, men som sykdommen selv? Selvet er en smittekilde, ofte uten å være klar over det. Jeg blir dårlig av ham har du ofte sagt om ekskjæresten. Hun er giftig har du sagt om sjefen.

Kanskje gjør han det, kanskje er hun det. Når du har blitt rammet, etter at legene har sagt det er du selv som er årsaken, vil du instinktivt klandre andre for ditt fysiske ubehag. Men du klandrer i ensomhet, og ensomheten skyldes at du ikke tør å gå ut. Å være sammen med andre mennesker er å ta sjansen på å bli ytterligere blottstilt, og ikke minst, ydmyket. Selv dine beste venner kan ikke la være å stirre på sårene rundt munnen din.

Til gjengjeld, for å beholde den lille smule stolthet du fortsatt er i besittelse av, blir du den ensomme dyrker av andres lidelser. Du sitter hjemme og leter på nettet etter mennesker fra din fortid. Med glede kan du konstatere at din romkamerat fra college har mistet det gode utseendet fra ungdommen, at en tidligere kollega gikk konkurs med firmaet han startet, at en tidligere venninne ikke klarte å virkeliggjøre Broadway-drømmene. Du bruker tiden til å overvåke andres nederlag. Etter hvert blir du en connaisseur av fiasko, besitter av en hemmelig ekspertise som lar deg glemme din egen dystre skjebne.

Det kan hende at du innser, slik som jeg, at du er særskilt opptatt av ulykke som rammer et spesielt menneske, at du blir besatt av det. For meg var dette mennesket en kvinne ved navn Dominique Varga. Hun var som en mor for meg da ingen andre ønsket den oppgaven. Min egen mor tok livet av seg for lenge siden. Men du kan bli besatt av å følge med på en basketballtrener, en håndballtrener, en lærerassistent, en regnskapsfører eller en spesiell, uheldig fremmed du velger ut, som fra en konfrontasjonsrekke hos politiet, og retter en falsk anklage mot. Hvorfor skal du være rettferdig? Ingen har vært rettferdig mot deg. Å overvåke skuffelsene denne personen opplever, fungerer som en behandling med steroider; når hun mister noe, går det bedre for deg. Ekteskapet hennes ryker, utslettene dine blir mindre. Hevnens økonomiske system. Dine aksjer stiger når hennes går ned. Kanskje du gjør deg til venns med henne, sender en mail av og til. Eller kanskje du bare venter og følger med på hvordan skjebnene deres beveger seg.

Men hva hvis du ikke er det eneste offeret? Hva hvis dine daglige nettbesøk hos denne personen du følger, ikke gjør vedkommende godt? Hva hvis du har skylden for elendigheten i livet hennes?

Hva hvis du er hennes sykdom?

Med andre ord så er ikke dette utelukkende en fortelling om hvordan du kan bli syk av å kjenne andre mennesker. Det er også en historie om hvordan andre mennesker kan bli syke av å kjenne deg.

Del en

1

Vi ble senere enige om at angrepet fant sted i madame Ackermanns treogførtiende fødselsdagsselskap.

Kvelden var typisk for slutten av oktober – kald luft, mørk himmel. White Mountains var så vidt synlige i horisonten som et tettere nattemørke. Fordi jeg visste at det ville være kjølig i huset til madame Ackermann, hadde jeg på meg genser og strømpebukser i ull og et par sølvfargede ridestøvler som jeg hadde kjøpt i en butikk som solgte varer importert fra Nepal, den ble drevet av en aldrende overklassehippie. Hun eide en av de syv forretningene i East Warwick, New Hampshire (der var også en vegansk pizzarestaurant, en jernvarehandel, et utsalgssted for Fair Isle strikkeprodukter, en bank, en pub og en eiendomsmegler), en by som for mange mennesker kun eksisterte for å tilby de mest grunnleggende materielle forutsetninger for fakultetet og studentene ved Institutt for integrert parapsykologi – lærestedet som både lokalt og i fagfeltet bare ble kalt Seminaret.

At jeg – Julia Severn, annenårsstudent og madame Ackermanns stenograf – hadde blitt invitert til hennes treogførtiende fødselsdag var en uvanlig hendelse som jeg hadde unnlatt å tenke nærmere gjennom. Da jeg nevnte for Miranda, min forgjenger i stillingen som stenograf, at jeg hadde fått en invitasjon til en sosial anledning hos madame Ackermann, prøvde Miranda å skjule hvor såret og forbløffet hun ble ved å fikle med perlehalsbåndet hun alltid bar, og som hun alltid, i anspente situasjoner som denne, lot rulle inn i munnen så perlene trakk munnvikene hennes nedover som bittet på en hest.

Madame Ackermann fastholdt et klart skille mellom sitt akademiske og sitt personlige liv, fremholdt Miranda mens hun tok perlene halvveis ut av munnen og plasserte dem mellom munnen og haken.

Hun var ikke den slags professor, fortsatte Miranda mens hun strammet perlekjedet med underkjeven så hardt at det truet med å ryke, som inviterer en student hjem til seg i en sosial sammenheng, ikke engang som frivillig serveringsdame.

Det var lett å forstå Mirandas sjalusi. Vi som var studenter, konkurrerte om å få oppmerksomhet fra madame Ackermann, det var derfor vi hadde valgt å komme til Seminaret – for å studere under henne, ja, det håpet vi selvsagt på, men først og fremst hadde vi et ganske patetisk ønske om å få ta del i hennes skremmende og keiserlige aura ved å vandre etter henne på de mange stiene som delte universitetsområdet inn i striper av søle, snø eller gress.

Så jeg beroliget Miranda (som tydeligvis ikke kjente madame Ackermann til tross for at hun hadde vært hennes stenograf i et helt år) ved å fortelle at en av madame Ackermanns beundringsverdige egenskaper, til tross for hennes virksomhet som nådeløs etterforsker av forgangne liv, var at hun evnet å legge ting bak seg. Ja, hun hadde utvalgt meg blant de trettifem nye studentene til å bli sin stenograf, og ja, vi hadde begge umiddelbart etter beklaget hennes valg. Men etter uker med misforståelser, forstillinger og fiendskap mellom oss var nå likevel madame Ackermann generøs nok til å rekke fram oljegrenen.

Derfor trakk jeg på meg sølvstøvlettene den 25. oktober og følte meg både utvalgt og optimistisk da jeg kjørte til madame Ackermanns A-formede trevilla. Jeg passerte seminarbygningene der nattbelysningen fra vinduene glimtet fram mellom furutrærne og tillot meg selv å betrakte anledningen fra et fremtidig perspektiv, som fra en eldre utgave av meg selv, full av nostalgi over dette stedet som jeg ennå ikke hadde hatt anledning til å forlate eller å savne. Jeg var sikker på at kvelden ville bli av stor betydning for meg, og for å forlenge følelsene av forventning kjørte jeg panoramaveien langs Connecticutelven, i månelyset så det vindpiskede elvevannet ut til å være dekket av et tynt lag av usikker is. Jeg så en jeger komme ut fra en gammel låve, og i et kort sekund, før frontlysene på bilen traff ham, så det ut som om han hadde på seg et avkuttet hjortehode. En flaggermus døde mot frontruten på bilen. Og på tross av alle disse dystre varslene hadde jeg ingen forutanelse om at det var siste gang jeg svingte av fra elveveien og kjørte langsomt nedover bakken som førte til madame Ackermanns villa, ingen tanke om at jeg aldri skulle kjøre langs denne elven igjen. Eller at jeg kanskje igjen skulle kjøre langs elven, men at jeg da ikke lenger ville være den slags person som kler seg til selskap i sølvstøvletter og som tror at det er mulig å legge ting bak seg.

2

Madame Ackermann hilste meg i døren, øynene mørke maskarastjerner, håret svart og glatt som polert obsidian i kontrast mot den snøhvite genseren, og hun la fra seg presangen min – en flaske lunken Tokaier – på en buffé sammen med haugen av resirkulert hjemmelaget chutney og krydderblandinger som hun hadde fått av kollegaene sine. Så førte hun meg inn i det største rommet. Et atrium formet som en omvendt V og dekket av bokhyller (bøkene ble holdt på plass av strikker på kryss og tvers) og fullpakket av hennes venner og medarbeidere, de fleste, menn.

Når jeg tenker etter, så burde jeg ha funnet det merkelig at hun ikke så meg i øynene, og at hun benyttet første og beste anledning til å plassere meg sammen med noen av de andre gjestene – hvis det nå engang var slik at hun hadde tilgitt meg.

«Dere kjenner Julia», sa hun og skjøv meg inn blant en trio med professorer, og alle som én, selv om jeg hadde vært på forelesningene deres, så uforstående på meg. «Hun er arkivaren min.»

Trioen (professorene Blake, Janklow og Penry) gjenopptok sin samtale om dødsfallet til en av professorene, Gerald, og øyebrynene deres vibrerte som antenner mens de spottende lovpriste alle Geralds gode egenskaper.

«Arkivar», sa professor Blake til meg. Han uttalte arkivar med et svært nedlatende tonefall.

«Stenograf», forklarte jeg, «var det jeg egentlig ble ansatt som.»

Jeg nevnte ikke ordet degradering. Det var sant at jeg ble ansatt som stenograf, men nylig hadde jeg blitt degradert til arkivar.

Jeg kikket bort på madame Ackermann for å se om hun hadde hørt hva jeg sa, jeg ville ikke motsi henne offentlig, i det minste ikke nå som det så ut til at forholdet mellom oss var på bedringens vei. Heldigvis var hun mest opptatt av at hun hadde fått øye på professor Elkin og professor Yuen, som hadde slått hodene sammen bak en kentiapalme. Professor Yuen hadde håret i to lange fletter som smalnet som myke knivblad mot endene, hun snakket med professor Elkin om et emne som fikk henne til å hamre i luften med pekefingeren, utvilsomt hadde samtalen noe å gjøre med at anomaliforskningslaboratoriet ved Princeton nylig var nedlagt, og hvorvidt dette varslet slutten for Seminaret også.

«Ah», sa professor Janklow, «stenograf.» Han holdt en halvspist reke mellom tommel og pekefinger. Han så på skålen med dipp på bordet ved siden av seg, det var tydelig at han vurderte om han kunne dyppe reken i sausen en gang til uten å bli oppdaget, eller at han beregnet tiden han måtte vente for å være sikker på at den samme reken kunne dyppes en gang til uten at de to handlingene ble sett i sammenheng, men ville bli oppfattet som to separate anledninger.

«Samuel Beckett var stenografen til James Joyce», sa jeg.

«Sekretær», sa professor Janklow.

«Studerte du under Gerald noen gang?» spurte professor Blake. «Før han døde, mener jeg.»

«Det er faktisk en myte, det med Beckett», sa professor Penry.

«Han kunne ikke lage en martini om det sto om livet», sa professor Janklow. «Gerald var ikke typen til å fatte et så subtilt begrep som en tanke vermut.»

«Stakkars Gerald», sa madame Ackermann som hadde kommet tilbake til oss. Jeg kunne høre på det lette tonefallet hennes at hun hadde ligget med ham.

«Du, derimot», sa professor Janklow og ga madame Ackermann det tomme martiniglasset sitt. «Du er full av tanker og subtilitet.»

Madame Ackermann dro rullekraven på genseren sin ned og avslørte en turkis blonde-BH og en utringning overdrysset av bleke fregner. Gesten var beregnet på å markere at hun ble sjenert over komplimenten, mens den samtidig skulle gi signaler om at hun overhodet ikke ble forlegen. Ingen, og absolutt ikke jeg, ville nekte for at madame Ackermann, selv i begynnelsen av sitt fireogførtiende år, var en forheksende og alvelik skapning, ordet ungpikeaktig ble ofte brukt for å beskrive blandingen av naivitet og sluhet, det nattsvarte håret med midtskill og hennes bayerske Eva Hesse-eleganse, hennes vane når hun underviste med å plassere den ene foten på stolen og støtte haken på det kordfløyelkledde kneet sitt. Det så ut som hun beholdt sin ungdommelige skikkelse gjennom ren viljestyrke. Hennes spenstige hjernemasse – jeg skammer meg over å innrømme at jeg hadde fantasier om hvordan det ville være å ta på den – harmonerte med den perlemorskinnende mykheten i øynene, håret og huden hennes.

Vi var alle – de kvinnelige studentene en tanke mer enn de mannlige – forelsket i henne på en eller annen måte. (Det faktum at madame Ackermann lignet svært på min avdøde mor, gjorde det ikke mindre komplisert at jeg var så besatt av henne.)

Og derfor prøvde vi alle, slik som forvirrede piker forelsket i andre kvinner ofte gjør, å etterligne henne i alt ytre. Forhekset dyrket vi den løse rullekraven, den fornærmede neglebitingen, det løst oppsatte håret som hun stakk blyanter i. Vi kjøpte små jakker i giftiggrønt, vi brukte tjæresvart maskara, vi blandet våre egne teer som vi sydde inn i små musselinposer, dyppet dem i keramikk-krus og bar dem med oss til forelesningene, mens sokkene våre, slik som hennes, skled på tresålene i Dr. Scholl-sandalene. Vi hadde mye sex. Lå med alle, men bare én gang. I de øyeblikkene vi følte oss på det mest patetiske og ensomme, sa vi til oss selv at ikke bare imiterte vi madame Ackermann, vi tok inn i oss hele kulturen på Seminaret – den manglende lojaliteten, mistenksomheten, vegringen mot å bli kjent med noen i frykt for hva folk kunne komme til å få vite om deg.

Det var ensomt.

Anna, hushjelpen til madame Ackermann, strevde med å få tent opp i peisen, og til slutt fikk hun hjelp av professor Janklow, som slapp reken sin ned i et skittent askebeger for å vise Anna hvordan man bygget opptenningsveden i en korrekt pyramide og nøyaktig hvor hardt ballen av avispapir skulle være presset sammen for å inneholde optimal mengde oksygen.

Da peisen var tent, dempet madame Ackermann lysekronen konstruert av gevirer og annonserte at det var på tide å fortelle en historie.

«Åh, du verden», sa professor Yuen ironisk. «Hvilken historie kan det være?»

Historien – som omhandlet madame Ackermanns største, mest skjellsettende paranormale opplevelse, og som vi alle hadde hørt mange ganger – var som følger:

Madame Ackermann hadde nylig blitt uteksaminert fra Seminaret (hun glemte aldri å nevne at hun fikk beste karakter) og bestemte seg for å stresse ned som ryggsekkturist i Sørøst-Asia sammen med sin tragiske kjæreste, en tredjeårsstudent som på ingen måte utmerket seg akademisk, og som helt uten varsel eller forklaring forlot henne i en hytte på stranden i Thailand. Da hun oppdaget at han var borte, sa hun til seg selv at hun hadde sluttet å være forelsket i ham for lenge siden, og for å bevise det, lå hun samme ettermiddag med en lokal fisker og drakk en helflaske mekongwhisky. Hun tumlet til sengs alene bare for å våkne to timer senere og se et melkehvitt, skimrende lys ved foten av sengen. Og så tok lyset form av en skikkelse like for øynene hennes. Skjelettet viste seg som grå linjer i luften, det ble fylt ut av muskler og til slutt dekket av et skinnende lag av stålgrå pels. To øyne kom til syne over en snute som åpnet seg og avslørte en forhistorisk tanngard, rad på rad av emaljerte sagblad skjerpet av evolusjonens nådeløse bryne.

Fenrisulven.

Madame Ackermann hadde gjenkjent skikkelsen umiddelbart, kjæresten hadde glemt igjen strandboken sin, et verk om nordisk mytologi kalt Den eldre Edda, og like før hun sovnet, hadde madame Ackermann lest versene om en gammel kvinne som satt i en skog og fostret Fenris fule slekter. Av dem alle skal en omsider svøpt i trollham månen svelge.

Først, fortalte madame Ackermann, hadde hun trodd at kjæresten hadde sendt henne dette mytiske norrøne monsteret, han var en eiesyk type selv når det angikk kvinner han hadde gitt på båten, en mann som ‘senere viste seg ikke å være uten talenter i de esoteriske kunster’, denne vurderingen baserte seg på at han sent i tjueårene hadde blitt en vellykket eiendomsspekulant på den iberiske halvøya.

Men så fikk madame Ackermann se at hun var festet til Fenrisulven med en forvridd og slangelignende navlestreng, et illevarslende syn som hun kunne føre hånden tvers gjennom, men som hun ikke på noen måte tross mange anstrengelser kunne bryte. På tross av mekongwhiskyrusen forsto hun det: dette monsteret kom ikke fra kjæresten. Det kom fra henne selv. Hun hevdet at det var legemliggjørelsen av hennes ydmykede og desperate raseri.

Så angrep ulven – hennes egen ulv.

Jeg prøvde å ta livet av meg, pleide hun å si. Jeg var et offer for det verste i meg selv, sluppet løs på verden.

Da Fenrisulven lukket de enorme kjevene sine rundt brystet hennes – på dette punktet pleide hun å vise fram fregnene på brystet sitt, mens hun hevdet at hver eneste av dem var et astralt tannmerke som aldri kunne fjernes – besvimte hun. Da hun våknet, oppdaget hun en haug av knudrete svarte steiner på terskelen til hytta, et resultat av hennes oversanselige utbrudd. (Hun brukte dem fortsatt som bokstøtter på en hylle på kontoret sitt. Jeg hadde holdt dem i hendene, de var vektløse, som om de var av malt.)

Sånn var det. Selv om jeg aldri hadde vært i fødselsdagsselskap hos madame Ackermann før, hadde jeg likevel hørt historien om Fenrisulven mange ganger etter at jeg ble immatrikulert ved Seminaret forrige høst. Første gang hørte jeg den på åpningsforelesningen i madame Ackermanns grunnkurs, og vi skrev alle detaljene samvittighetsfullt ned i notatbøkene våre. Hun gjentok historien i en av veiledningstimene jeg hadde hatt med henne alene, da presentert som en hemmelighet hun valgte å dele med meg. Jeg hørte den igjen i april da hun intervjuet meg for stenografstillingen, enda en gang i mai da hun ringte for offisielt å tilby meg stillingen, og sist jeg hørte den, var da vi sorterte pappesker på kryploftet i villaen hennes. Man kunne ikke studere under madame Ackermann og bli hennes protesjé, og så hennes stenograf og deretter hennes arkivar, uten at Fenrishistorien ble like velkjent som ens egne minner om et aggressivt kjæledyr familien en gang hadde hatt.

Jeg var ikke den eneste. Da madame Ackermann beskrev rottelortene hun hadde funnet på hodeputen i strandhytta før hun omtåket falt i søvn, utstrålte alle gjestene uforsonlig kjedsomhet.

Jeg kjedet meg, men var ikke uforsonlig: i stedet for å lytte til madame Ackermann bladde jeg igjennom paperback-utgaven av hennes siste bok, E-post fra de døde. For selv om Fenrishistorien ble fortalt for å understreke både for oss studenter og for kollegaene i selskapet hvilke krefter hun var i besittelse av som hersker over det paranormale – sant nok var det ikke mange mennesker som hadde evnen til å skape «synlige tankeformer» – så hadde jeg selv fått en annen forståelse av den etter som mitt forhold til madame Ackermann hadde gått sin skjeve gang. Selv om det var ille å innrømme det, så handlet ikke Fenrishistorien om begynnelsen på oppblomstringen av evnene hennes, den var heller et ungdommelig høydepunkt i karrieren som hun desperat klynget seg til nå da den var på hell.