Ellen Ullman

Lytteren

Roman

Oversatt av Elsa Frogner

BY BLOOD

Copyright © 2012 by Ellen Ullman

Published by arrangement with Ulf Töregård Agency AB

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Henrik Koitz

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-647-2

ISBN 978-82-8205-445-4 (trykket)

EN

Kapittel 1

Jeg gjorde henne ikke noe vondt, og for meg var dette en stor seier. Mot slutten av det hele var jeg en forandret mann. Jeg står i gjeld til henne; det var hun som forandret meg, selv om jeg aldri fikk vite hva hun het.

Mitt engasjement med den unge kvinnen det dreier seg om, begynte for flere år siden. Det var på sensommeren i 1974, mens jeg hadde permisjon fra universitetet. Jeg hadde sikret meg et lite kontor i San Franciscos sentrale forretningsstrøk, hvor jeg hadde tenkt å forberede en serie med forelesninger om Eumenidene – De elskverdige – det tredje skuespillet i Aiskhylos’ store trilogi. Et begrenset budsjett førte meg til utkanten av et røft, nedkjørt nabolag. Og førsteinntrykket av mitt eventuelle kontorbygg – åtte skitne fabeldyr som krøp sammen under brystvernet, alle med øyne som tiden hadde tæret vekk – fikk meg nesten til å snu.

Likevel kom det ikke på tale å snu. Umiddelbart etter at jeg var ankommet San Francisco måneden før, hadde tungsinnet senket seg over meg. Jeg hadde fått ordnet med permisjonen i all hast; jeg kjente ingen i området. Det måtte ha vært denne isolasjonen som hadde fremkalt den spesielt forstokkede trolldommen i meg, denne nervøse tilstanden jeg hadde vært utsatt for helt siden guttedagene. Selv om jeg den gangen var en voksen mann på femti år, kastet sykdommen meg tilbake til den mørke sinnsstemningen fra ungdomstiden. Det var som om jeg forble den samme, desperate gutten på tolv år jeg en gang hadde vært. Ja, egentlig var selve årsaken til kontorvalget en handling for å motvirke denne nylig oppståtte trolldommen, få meg påkledd og ut av huset, tvinge meg til å gå på offentlige gater blant folk, la meg omslutte – om enn anonymt – av samfunnets liv og røre; og på denne måten kanskje opprettholde det normale livets normale fakter.

Derfor var det maktpåliggende at jeg kjempet mot angsten. Jeg prøvde å kvele frykten for nabolaget og bygningens sørgelige utseende. Vi befant oss midt i en tid med stor inflasjon og arbeidsløshet, sa jeg til meg selv. Hele byen (hele landet, faktisk) hadde en oppblåst og medtatt aura. Hvorfor skulle ikke bygningen foran meg være hjemsøkt på samme måte? Derfor fjernet jeg blikket fra fabeldyrene uten øyne, og sa til meg selv at det ikke fantes noen grunn til å la seg skremme av vinduet med de gjenspikrede trelemmene i første etasje (hvor skiltet knirket i San Franciscos tilsynelatende uopphørlige vind). Disse mentale overlegningene ga meg et visst mot, og jeg tok de siste skrittene mot inngangen.

Jeg åpnet døren til et glimt av hvitt: en lobby belagt i skinnende marmor. Denne marmoren var så ren og glatt at man fikk et brått inntrykk av å ha tatt skrittet inn i et fremmed landskap av snø, hvor dybdeoppfatningen var defekt. Gjennom glansen syntes jeg å se tre kjeruber som duvet over heisene. Øynene var i svart onyks, og som jeg sto der i frykt og betraktet dem, virket det som de beveget seg. Det tok et par øyeblikk å forstå hva som hang foran meg: heisens etasjeanvisninger i form av kjeruber i bronse. Øynene deres sirklet for å følge med på etasjetallene etter hvert som heisvognene steg og falt.

Til høyre for heisene var det en trapp, og over den et skilt som dirigerte besøkende til bestyrerens kontor på mesaninen. Jeg gikk opp denne korte trappen – hvor marmortrinnene var slitt konkave etter mange års bruk – og så fulgte jeg bestyreren inn i heisen og dro sammen med ham opp til åttende etasje (mens kjeruben kastet lystne blikk på oss, forestilte jeg meg). Han førte meg ned langs ganger prydet med digre plater av marmorpanel, hver av dem omtrent 1,20 meter brede og høye som en gjennomsnittsmann fra det 19. århundre. Til slutt sto vi foran en dør med smekkert, lakkert treverk, og alle beslagene – håndtaket, bakplaten, hengslene, låsen og brevsprekken – var oksydert til en brungyllen patina.

Rommet han viste meg var svært lite. Skrivebordet, sofaen og bokhyllen som sto der, var nedslitt. Tverrpostvinduet over døren var malt igjen. Men basert på styrken i bygningens innvendige materialer – som helt opplagt var valgt for å stå imot tidens krenkelser – var jeg allerede kommet til at dette skulle bli mitt kontor. Så med bestyrerens samtykke om at malingen på tverrpostvinduet ville bli pent fjernet, skrev jeg under på en ett års kontrakt som skulle tre i kraft om tre dager, den 1. august. I løpet av de første ukene av leietiden, mens jeg strevde for å få igjen fotfestet og begynne på prosjektet mitt, ble jeg roet ned av strømmene med mørk, kjølig luft som fløt inn til meg gjennom det åpne tverrpostvinduet (den slags mystisk luft som synes å forbli uforstyrret i mange tiår i gamle bygningers dype indre), og ved synet av det aldrende Hotel Palace tvers over gaten hvor jeg, når lyset falt på en bestemt måte, kunne se gjøremålene til gjester som ikke var så forsiktige at de trakk for gardinene.

Hver ukedag tok jeg sporvognen inn til byen, og så frem til gleden ved å sitte ved mitt eget skrivebord mens trafikken rumlet åtte etasjer under meg. Men før ankomsten til bykjernen, måtte man passere en dyster prosesjon av tomme butikkvinduer, ledige tomter og forlatte bygninger – et spesielt ødelagt distrikt. Uansett, til tross for spredningen av den slags nabolag, lot det til at tapre San Francisco-beboere sto opp hver morgen for å utføre et minstemål av borgerlig liv og frembringe en atmosfære (uansett hvor falsk den måtte være) av innbringende industri. Dette inntrykket av styrkende, offentlig energi, hjalp meg så å si til å skyve meg selv til side, og da måneden var over, hadde jeg gjort fremgang med mine forelesninger og produsert mine første sammenhengende notater.

Men så, kort tid etter Labor Day, mens jeg satte meg ned for å lage et utkast til første innlegg i serien, oppdaget jeg at kontorets akustiske egenskaper, som tidligere hadde vært så fornyende, plutselig var forandret. Det som skar seg gjennom det behagelige surret fra gatene under, og som avløste det både i høyde og varighet, var en merkelig surrende lyd, omtrent som når vind strømmer inn gjennom et nøkkelhull. Og så vidt hørbart over surringen, med ujevne og derfor forstyrrende mellomrom, lød en snakkende stemme, men bare vislingen og tannlydene – bare tungen og tennene, for å si det slik. Jeg er sikker på at det bare skyldtes den mørke sinnsstemningen min, men jeg følte at det var noe hånlig og truende i denne vislingen, for lyden trakk meg til seg omtrent som når man lokker til seg en katt – psst, psst – for å drukne den.

Jeg spratt opp fra skrivebordet, fast bestemt på å finne kilden til disse forstyrrelsene. Og jeg mistenkte straks dørene til de tilstøtende kontorene. Selv så lite som mitt rom var, hadde det to indre dører til noe som en gang hadde vært kontorer med forbindelse til dette. Nå var disse dørene holdt låst. Bortsett fra å merke meg det fine treverket de var laget av, hadde jeg ikke ofret disse gamle dørene noen oppmerksomhet. Dette fordi jeg aldri hadde hørt den minste lyd fra dem. Nei, jeg hadde overhodet ikke vært bevisst andre kontorer, mitt eneste mål hadde vært å sikre meg et eget kontor. Som jeg allerede har sagt, ønsket jeg bare å finne et sted utenfor mitt eget liv, så å si. Dykke ned i et alminnelig, anonymt samfunnshav.

Nå ble jeg nødt til å erkjenne at det fantes andre leieboere rundt meg, dermed gikk jeg ut i korridoren. De stensilerte bokstavene på kontordøren på min venstre side beskrev beboerne som «Consulting Engineers». Jeg la øret nærmere og hørte ingenting, men gjennom det matte glasset i dørens øvre del (i motsetning til mitt kontor, hadde mange dører beholdt sitt opprinnelige, etsede glasspanel, med vakkert forsirede mønstre), kunne jeg se to hoder som beveget seg, som om de sto ved en pult eller et tegnebord. Det eneste underlige jeg merket meg ved dette kontoret, var at nummeret ikke fulgte rekkefølgen. Det var 803, mens mitt var 807, og min andre nabo hadde nummer 804. Så kom jeg på at da jeg undertegnet kontrakten, hadde bestyreren sagt at etter hvert som leietakere skiftet kontor i årenes løp, fikk de lov til å ta numrene med seg så lenge de ble værende i samme etasje. Tallene betegnet tydeligvis en slags eiendom eller identitet. Og sant nok, da jeg så meg omkring i korridoren, så jeg at kontornumrene var et fullstendig rot; 832 ved siden av 812, som igjen var ved siden av 887, og så videre. Noe som antydet at leietakerne hadde vist seg å være lojale mot bygningen og åttende etasje, men for øvrig var rastløse og vinglete. Et øyeblikk lurte jeg på om jeg ønsket å holde på nummer 807 i tilfelle jeg kom til å flytte vekk fra denne naboen, og bestemte meg for at det ville jeg gjøre, for det var noe metodisk i fallet fra åtte til sju som omgav en null, og i tallet sju fantes det kan hende en aura av hell.

Jeg rev meg løs fra disse funderingene, og gjenopptok overvåkingen av naboene mine. Jeg kom til nummer 804. Idet jeg kom nærmere, ble surringen ikke til å ta feil av. Heller ikke stemmen. I denne døren var det ikke noe glasspanel; på plaketten sto det ganske enkelt, i gullbokstaver: «Dora Schussler, Ph.D.»

Jeg sto ubevegelig i korridoren i et par sekunder. Min første assosiasjon til betegnelsen «Ph.D.» var at denne dr. Schussler måtte være en akademiker som jeg selv, og at hun og jeg burde være i stand til å leve greit side om side, for hennes tid ble også benyttet til fredelige sysler innen lesing og skriving. Så hvorfor denne surringen, og denne hardnakkede vislingen? Og hvorfor hadde jeg ikke hørt det fra begynnelsen av, den dagen jeg inspiserte det som den gangen var mitt eventuelle kontor, så jeg kunne ha unngått å bli bundet til en slik uforenlig nabo?

Disse spørsmålene (som jeg stilte meg selv med en krenket, fornærmet og indignert mine) hindret meg i å se sannheten i min situasjon, som først gikk opp for meg mens jeg sto og betraktet gulvteppet i korridoren, mørknet av elde og bruk. Jeg mintes første gang jeg hørte en lyd som lignet den som strømmet ut fra dr. Schusslers kontor. Det var for mange år siden, i kontoret til en av de mange terapeutene jeg hadde hatt grunn til å oppsøke i løpet av livet. I venterommet der hadde det stått en liten beigefarget plastinnretning på gulvet, som hadde gitt fra seg akkurat en slik surring. Og den hadde som oppgave å gjøre eventuelle stemmer fra terapeutens kontor så pass utydelige at de ikke kunne høres. Dermed hindret den enhver som måtte sitte og vente i å få med seg det som ble sagt inne på kontoret. (Men jeg, som fortsatt var en ung mann, hadde ofte prøvd å overhøre samtalene, og hadde sagt til meg selv at den slags nysgjerrighet bare var naturlig.) Med stor kraft kom hele tidsperioden rundt mine møter med psykoterapeuten tilbake til meg. Jeg kunne tydelig se den lille, gule lampen hun hadde stående på et lavt bord ved siden av seg, og de uopphørlig skjelvende slyngplantene som dekket kontorets eneste nordvendte vindu.

Jeg ønsket ikke å kalle tilbake denne delen av mitt liv, særlig ikke på kontoret hvor jeg hadde prøvd å unnslippe dette store, svarte forhenget som kjennetegnet min nervøse tilstand. Å oppdage at jeg var tilknyttet en slik virksomhet forekom meg å være en ondsinnet spøk, ettersom jeg hadde satt på spill både min sinnsmessige helse og mitt profesjonelle omdømme mot kraften i et terapeutisk forhold. I løpet av trettifem år – ukentlige avtaler, to ganger i uken, noen ganger daglig – hadde jeg stirret over små rom og inn i de forvirrede, medlidende ansiktene til rådgivere, terapeuter, sosialarbeidere, analytikere og psykiatere, hver av dem uforholdsmessig opphengt i hans eller hennes egen profesjonelle terminologi, akkreditiver, teorier, godkjennelser; og alle sammen, til syvende og sist, fullstendig ugjenkjennelige for meg. Nå, som jeg fortsatt kjempet med det tilslørte livssynet som hadde hjemsøkt familien min i generasjoner, var jeg kommet til at deres velmente samtaleterapi, bortsett fra når den var knyttet til det mest ordinære ved følelsen av å være ulykkelig, var nytteløs.

Hva kunne jeg nå gjøre for å komme meg vekk fra denne Dora Schussler? Hvordan kunne jeg unnslippe hennes pasienter med all deres nytteløse selvransaking, jeg som nå var dømt til å tilbringe elleve måneder av leietiden vegg i vegg med dem? Rent juridisk fantes det ingen regress, det innså jeg. Jeg kunne ikke gå til bestyreren og si at jeg var blitt ført bak lyset, at kontornaboen min var blitt betalt for å dempe den profesjonelle bablingen da jeg tok et overblikk over kontoret den første dagen. Situasjonen var ikke med vitende og vilje fremstilt på uriktig måte. Jeg hadde leid kontoret i august, måneden med terapeutisk fravær. Nå var det september. Dr. Dora Schussler, Ph.D. og psykoterapeut, var tilbake på jobb.

Kapittel 2

Som jeg fortsatt sto der i korridoren, slo en håpefull tanke brått ned i meg – og håpefulle tanker var for meg en svært uvanlig fornemmelse. Jeg dristet meg til å tro at den gjennomtrengende, vislende stemmen som trengte inn gjennom døren til dr. Schussler tilhørte den aktuelle personen som gjennomgikk psykoanalyse – og ikke kvinnen som analyserte. (For meg selv valgte jeg å tenke på dem som henholdsvis analysand og analytiker, ettersom jeg nektet å la meg imponere av tittelkonvensjonene innen de psykologiske profesjonene.) Jeg resonnerte som så at hvis det var pasienten jeg hadde hørt, var alt jeg hadde å gjøre å holde meg unna kontoret i en terapitime per uke, bare femti minutter, og dermed ville situasjonen bli til å leve med. Med en viss fortrøstning gikk jeg tilbake til mitt eget kontor for å vente på avslutningen av den aktuelle timen, og begynnelsen på neste.

Og likevel, etter hvert som den gjenværende halvtimen av møtet krøp videre, trengte alle slags skremmende tanker seg på. Jeg grøsset ved muligheten for at selv om den avskyelige stemmen kunne tilhøre pasienten, så kunne hun (ja, for stemmen tilhørte så absolutt en kvinne) kanskje gjennomgå en ekte, ortodoks, freudiansk analyse, hvilket innebar at hun ville komme hit for å hviske og klukke frem sine problemer for meg hver eneste arbeidsdag. Så slo det meg at terapeutens navn var Dora, som var navnet på Freuds berømte hysteriker. Ganske sikkert, resonnerte jeg (og benyttet den absurde, oppgitte logikken som alltid ble fremtredende under nervøse episoder), var dr. Schussler en freudianer, og dermed ville den skrekkelige stemmen hjemsøke meg daglig. Kontorarbeidet mitt var ødelagt, mine stadig minkende økonomiske ressurser kom til å forsvinne uten sjanse til regress, og jeg måtte vende tilbake til det tomme huset mitt i et trist nabolag, hvor det var dødsens farlig for meg.

På denne tåpelige, men uunngåelige, måten trappet jeg opp min egen frykt, og ble mer og mer opphisset helt til jeg skvatt til idet jeg hørte døren til dr. Schussler smelle igjen. Så hørte jeg pasienten traske forbi kontoret mitt, og så kom lyden fra heisbjellen. Og til slutt, og nå steg det i min bevissthet som om noen hadde skrudd opp volumet, lød det summende fossefallet fra støymaskinen.

Jeg tvang meg til ikke å bli fiksert på lyden. Dette var annerledes, for summingen, som hadde virket så konstant da jeg først hørte den, hadde nå fått et slags mønster. Den nådde meg i rytmiske bølger. Og det var noe ertende ved disse subtile rytmene, en slags fantommusikk som liksom spilte like under nivået for hørbarhet, og ekstra forførerisk fordi det egentlig ikke var musikk. Det var en melodi like utenfor rekkevidde, en som forsvant når jeg ofret den direkte, analytisk oppmerksomhet. Bare ved å mønstre alt jeg eide av mental disiplin, kunne jeg overgi den til bakgrunnen, tvinge den til å bli en del av det generelle lydmønsteret, sammen med de skranglende lastebilene under, skingringen i fløyten til en politimann, bilhorn som tutet. Denne kognitive anstrengelsen var utmattende, selv i de korte ti minuttene før neste pasient. Når jeg slappet litt av på noen måte, når jeg så opp fra notatene eller gløttet mot vinduene til Hotel Palace (hvor en stuepike flittig tørket av et bord), kom disse kvasimusikalske mønstrene tilbake og lokket til seg all oppmerksomhet.

Dermed kom lyden fra heisen som en lettelse – eller, som jeg vel heller burde si, det ble i det minste en annen slags uro. For nå var jeg full av forventning, og håpet at den neste klienten ville bli løsningen på problemet med den vislende stemmen. Denne nye analysanden gikk forbi kontordøren min, dr. Schussler åpnet sin – og pasienten marsjerte inn på kontoret. På grunn av de sterke luftstrømmene som alltid feide gjennom gangene, lukket døren seg med et lydelig smell (irriterende, ettersom jeg selv alltid var oppmerksom på trekken, og lukket min egen dør med respektfull stillhet). Et øyeblikk hørte jeg bare summingen fra lydmaskinen og bråket fra gaten. Og så, idet mine verste forventninger gikk i oppfyllelse (som livet bestandig gjør, sa min nedtrykte, bristende logikk), vendte den forferdelige vislingen tilbake. Og konklusjonen var det ikke mulig å flykte fra: Den avskyelige lyden ble produsert av tungen og tennene til dr. Schussler!

Jeg kunne flytte, tenkte jeg. Jeg ville bære min 807 nedover gangen, eller jeg ville akseptere et annet kontor i en annen etasje, jeg ville gjøre hva som helst for å komme meg vekk fra denne terapeuten, rådgiveren, psykoanalytikeren – eller hva hun nå ønsket å kalle seg. Jeg skulle akkurat til å se etter byggets bestyrer og forlange at han ga meg et annet kontor, da alt plutselig ble stille.

Det var lydmaskinen som bråstanset. Og i dens fravær var stillheten så skarp at jeg kunne høre den megetsigende, ertende, rivende lyden av ett enkelt papirlommetørkle som ble fjernet fra en eske med Kleenex.

Og så en stemme, som sa: Takk. Du vet at jeg hater den greia.

Og et svar: Beklager veldig. Det glemmer jeg alltid.

Kapittel 3

Jeg ble så forfjamset av klarheten i lydene som kom fra kontoret ved siden av – jeg kunne høre et sukk, at noen trakk pusten, at noen løftet et lår – ja, lydene var så tydelige at jeg med hundre prosent sikkerhet visste at både klienten og analytikeren satt på lær – alt dette gjorde at jeg i flere sekunder ikke klarte å lee på meg. Hva skulle jeg gjøre med denne brå og påtvungne intimiteten? Kanskje skulle jeg ha hostet eller skranglet med en skuff slik at de hørte meg og forsto i hvilken grad jeg hørte dem. Likevel satt jeg urørlig. Og i et kort øyeblikk, og via et slags forskrudd resonnement (utvilsomt relatert til den forvrengte logikken slik jeg rent sinnsmessig var akkurat da), overbeviste jeg meg selv om at hvis jeg gjorde noen lyder, ville det være å lure dem, at mitt nærvær ville hemme dem, og at den eneste måten analytikeren og analysanden uforstyrret kunne fortsette sitt arbeid på, var om jeg klarte å hemmeligholde min eksistens.

Som en støtte for avgjørelsen kom det faktum at jeg nesten ikke forsto noe av det de sa. Charlotte, Roger, Susan – hvem var disse menneskene? Hotellet, avtalen vår, det gamle prosjektet, møtet, oppdraget – referanser ut i tomme luften. Hvordan kunne jeg se meg selv som en uvedkommende når jeg skjønte så lite av det jeg overhørte? Ti minutter gikk med til en diskusjon om sportsdykking (pasienten hadde, eller hadde ikke gjort dette før?). Så sirklet hun seg tilbake til «oppdraget» og «det gamle prosjektet.» Dr. Schussler forsto selvfølgelig betydningen av disse referansene, eller måtte late som hun gjorde det. Dette fordi det var basisfunksjonen for en terapeut; holde tråden i pasientenes historier, huske alle navn, forhold og begivenheter, absorbere (på et eller annet vis) den uendelige og stadig utvidede fortolkningen av handlinger i et igangværende liv. Men ingenting betydde noe for meg. Jeg var som en person som var kommet over en roman som hadde åpnet seg på et tilfeldig sted.

Dermed ble jeg simpelthen bare sittende og lytte til stemmene deres – spesielt dr. Schussler og hennes fresende T-er og vislende S-er. Selvfølgelig! Hun var tysk. Dette forklarte de mystiske tann- og tungelydene som hadde trengt seg gjennom surret fra støymaskinen. Men nå hørte jeg også det maskinen hadde maskert: en ro – beroligelse, faktisk – gjenklang, en viss heshet, en stemme behagelig merket av tiden. Aksenten forvirret meg. Jeg hadde tilbrakt et sabbatsår i Tyskland, hadde bodd i hjemmet til en lærer i språkvitenskap og hadde skjønt at en hard S, akkurat som doktorens, var typisk for en som kom fra Hamburg. Men hennes langsomme stavelser og myke tonefall passet bedre på en som kom fra Bayern, eller kanskje Sveits. Jeg lurte på om hun var født i den baltiske regionen og hadde flyttet sørover, eller kanskje omvendt, for mitt kjennskap til tysk var for utilstrekkelig til at jeg kunne bedømme hvilken del av aksenten hennes som var dominant, for å si det slik.

Pasienten hennes var derimot amerikaner tvers gjennom, med den flate aksenten som var så typisk for Midtvesten – et eller annet sted langs kanten av de store sjøene fra Buffalo til Detroit. Tonefallet og bøyningene minnet meg om mine tidligere avgangselever, og derfor gjettet jeg at hun var i midten eller slutten av tjueårene. På et eller annet punkt i sitt unge liv, lot det til at hun hadde plukket av seg de verste aspektene ved den opprinnelige dialekten, for hun hadde myknet den kjeveknusende brummingen som gikk for å være R i den delen av verden, og hadde gjort den grøtete A-en (en grufull lyd, som om man knep seg i nesen samtidig som man sa iejjj) om til en luftig og åpen lyd med bare én stavelse. Alt i alt fremsto hun som en landsens jente som hadde tilegnet seg kultur, i et utenbys universitet, kanskje. Men nå og da skled det kultiverte laget vekk – en A ble nasal, en R fikk tenner – noe som slett ikke var et ubehagelig fenomen, ettersom det tillot en å komme på innsiden av den kremmyke altstemmen og møte en kjerne av vaktsom sårbarhet.

Jeg lot bare lyden av disse stemmene skylle over meg, som jeg har sagt. Tillot navn og steder å komme og gå uten at jeg gjorde noen forsøk på å forstå hva de refererte til. Pasienten tok et par sidesprang, dr. Schussler svarte med vennlig nonsjalanse, og slik gikk halve tiden. Så kom et øyeblikk jeg absolutt merket meg. Doktorens stemme ble plutselig forandret. Aksenten ble ubehagelig, og tonefallet spisst da hun sa:

Nå, har du tenkt mer på diskusjonen vi hadde før ferien?

En lang pause fulgte. Som jeg satt der og ventet på å høre svaret, innså jeg at jeg hadde merket meg dette øyeblikket på grunn av alle terapeutene og analytikerne som hadde stilt meg det samme djevelske spørsmålet. Og jeg mintes hvor inderlig jeg hadde avskydd det: denne konstante spolingen tilbake i tid til siste terapitime, som om alt som var hendt i dagene eller ukene imellom ikke var virkelig, eller ikke like virkelig som livet som ble levd inne i disse dust opplyste rommene hvor eføy skalv utenfor vinduene. Min positive holdning overfor dr. Schussler trakk seg bort. Jeg grep meg i å alliere meg med den unge analysanden, med hennes motstand: Hvilken kraft var det ikke i det irriterte sukket hun ga fra seg? Og så lang tid det tok henne å bøye seg frem og langsomt trekke til seg et lommetørkle fra den obligatoriske esken med Kleenex.

Jeg vet at vi var enige om å komme tilbake til det etter ferien, sa pasienten omsider. Men jeg har ombestemt meg. Jeg tror det er en god grunn til at jeg har unngått det i hele mitt liv, og jeg kan ikke se hvordan det vil hjelpe meg å komme inn på det nå.

Dr. Schussler utstøtte en liten strupelyd, men sa ingenting. Enda en pause, mens analytikeren og analysanden fektet for å se hvem som utholdt stillheten lengst. Selvfølgelig var det klienten som ga seg:

Jeg kan virkelig ikke forstå at det kan være relevant for den jeg er nå, sa hun. Jeg ønsker ikke å komme inn på det. Det har jeg fortalt deg. Jeg skjønner ikke poenget. Jeg har forsonet meg med det. Det er et faktum, på linje med hvor jeg vokste opp eller øyenfargen min. Vær så snill, jeg begriper ikke hvorfor du stadig kommer tilbake til det. Jeg har jo sagt det. Enkelte ting bør forbli et mysterium.

Selvsagt ble jeg fristet ved tanken på et mysterium, alle blir jo det, og jeg håpet hun i hvert fall kunne avsløre i hvilken retning denne hemmeligheten gikk. Men i noen sekunder sa ikke analysanden mer. Hun vred bare på seg i stolen (lå hun på en sofa? Jeg trodde ikke det; det var noe ved stemmen som fikk meg til å tenke at hun satt oppreist), og så skiftet hun umiddelbart samtaleemne.

Det emnet hun hoppet til, var en krangel med en Charlotte, et navn som allerede var nevnt flere ganger i løpet av timen. Det lot til at hun og Charlotte hadde kranglet om matplasseringen i kjøleskapet. Så klaget pasienten over at Charlotte alltid lot skapdørene på kjøkkenet stå åpne. Til slutt rakket hun ned på Charlottes uopphørlige invasjon av privatlivet hennes ved å si: Hun snakker til meg hele tiden. Når jeg er på badet. Når jeg er i dusjen. Mens jeg vasker opp og ikke kan høre henne fordi vannet renner. Den drønnende stemmen følger meg overalt.

Jeg tenkte at Charlotte måtte være en hun delte leilighet med. Med hvem andre har man slike kjedelige sammenstøt? Dr. Schussler hadde tydeligvis hørt mye av dette før, for hun spurte om de to kvinnene fulgte kjørereglene de hadde satt opp. Da pasienten hennes fortsatte med å svare, var det tydelig at doktoren kjedet seg like grundig som jeg over retningen timen hadde tatt. Hun signaliserte sitt manglende engasjement med støtt og stadig å vri på seg i lærstolen, som sendte ut hvin og knirk som på en måte underbygget en hånlig motvilje.

Til slutt grep hun inn. Husk, sa dr. Schussler. Vi snakket jo om hvorvidt du skulle ta disse uoverensstemmelsene på alvor. Dette er ikke bare snakk om akseptabel huslig standard. Charlotte er sykkelbud, og du er finansanalytiker. Hun har bare så vidt gjort unna et begynnerkurs i bokføring, mens du har en universitetseksamen i administrasjon og økonometri. Hun anklager deg for å være en kollaboratør fordi du ikke sto frem på jobben om det at du er lesbisk.

(Lesber!)

Hun håner deg for å gå med «korrekte» klær når du er på jobb. Hun sier at du tenker som en mann. Som du selv har sagt er dette alvorlige problemer, og de vil ikke forsvinne bare fordi Charlotte mente du var «bedøvende», som hun uttrykte det.

Ja, sa pasienten. Helt sant. Du har rett. Men uansett – hun tidde – så har all den syklingen gitt henne legger som er helt fabelaktige.

Doktoren hostet.

I særdeleshet lårene.

Taushet fra terapeuten.

Og la oss bare si at jeg fryder meg enormt over de mange måtene hun viser meg hvor bedøvende jeg er.

Analytikeren hennes smekket med tungen. Du vet hva jeg mener, sa hun.

Ja vel, da. Jeg gjør det. Klart jeg gjør det. Vi er som natt og dag. Vi har ikke noe til felles. Det er på mange måter så latterlig. Men når vi tar av oss klærne … når sexen er så herlig …

Lesbisk sex! Jeg kjente et øyeblikk med ekstrem pirring, for det finnes ingen som ikke er nysgjerrig på det med homoseksualitet, og spesielt gjelder det for en mann når det er snakk om lesbisk utfoldelse. Jeg kjente at det strammet seg i skrittet, og penis begynte å røre på seg, kroppslige reaksjoner jeg ikke kunne gjøre noe med. Man kunne like gjerne prøve å stanse hjertet i å slå, som å hindre denne uvilkårlige blodstrømmen til ens manndom, særlig når man er blitt presentert for et bilde av to nakne kvinner; deres vakre legger, brystene deres, de skjulte stedene hvor de – og så videre. Selv om jeg betraktet min reaksjon som fullstendig normal – som jeg har sagt ville enhver mann i min stilling ha reagert på en lignende måte – ble jeg temmelig forskrekket da oppsvulmingen kjekt fortsatte. Ytterligere blodtilstrømming ville kreve at jeg reiste meg og rettet på buksene – og da ville alt være tapt. Stolen min kom til å knirke, og de ville høre meg. Da ville jeg aldri høre mer om lesbisk sex, eller noe annet aspekt ved pasientens liv. Jeg ville bli kastet tilbake til ensomheten i mitt avskyelige hus ved havet. Derfor tvang jeg meg til å tenke på de to kvinnene i sine roller som kranglende romkamerater – feidene om kjøleskap og kjøkkendører, rop over rennende vann – argumenter så banale at de fordrev det dypeste begjær og alle tvangstanker.

Å, Charlotte er grei nok, fortsatte pasienten med å si (til min lettelse, mens jeg begynte å visne). Helt sant. Du overdriver betydningen av overfladiske forskjeller. Jeg vet at vi har snakket om det, men kanskje er ikke problemene uoverstigelige. Det er bare det at hun er så opphengt i betydningen av lesbiskhet, selve den radikale ideen ved den. Dette gjør at hun ikke får til å tenke klare, egne tanker, reagere for egen del. Støtt og stadig kommer hun hjem fra et møte i et eller annet kollektiv, og så har hun denne kampmodellen i hodet. Alt må man kjempe for; en handling må alltid være planlagt. Det personlige er politisk, kverner hun. Jeg prøver stadig å fortelle henne at det ikke er sant! Men så sier hun til meg at alt av verdi krever en kamp. Har du ikke lyst til å kjempe, skatten min?

Nå brast pasienten i latter, det samme gjorde terapeuten, og det var bare så vidt jeg ikke satte i å le, jeg også. Kvinners frigjøringsbevegelse befant seg i en tid med stor kamplyst; universitetsgatene var ofte fulle av korthårete kvinner som marsjerte med hevede knyttnever. Og det var absurd å forestille seg at disse djerve kvinnene dro hjem og kranglet om hvordan innholdet i kjøleskapet skulle plasseres. (Jeg foretrakk å betrakte dem på en annen måte, som jeg har sagt.) Men terapeuten tillot ikke denne avledningen så lenge, ettersom hun tydeligvis var fast bestemt på å trekke pasienten ut på dypere vann.

Ja, sa dr. Schussler skarpt. Alt dette er sant. Men husk det du sa for ikke så lenge siden: Charlotte valgte deg. Du er ikke så sikker på at du ville ha valgt henne. Så ble doktorens stemme mykere: Og dette fører oss tilbake til emnet vi diskuterte før ferien. Husk hvordan vi snakket om måten dette avspeiler forholdet ditt til moren din på, denne dype følelsen av å være annerledes?

Pasienten snøftet utålmodig. Hun trommet høylytt på armlenet med fingrene og vred seg hit og dit slik at læret knirket mer enn noensinne. Jeg har jo fortalt deg det, sa hun til slutt. Jeg vil ikke inn på dette igjen. Jeg liker å ikke vite hvor jeg kommer fra. Jeg liker det. Ethvert barn tror vel at det må ha blitt forbyttet ved fødselen, for dette kan da ikke være mine foreldre, alt sammen er en stor misforståelse. Vel, jeg fikk tilfeldigvis flere bevis enn dem. Mine foreldre er faktisk ikke mine foreldre. Dette har jeg fortalt deg minst hundre ganger: Jeg er ikke adoptert! Jeg har en mystisk opprinnelse!

Dr. Schussler trakk pusten, så slapp hun den igjen. I flere sekunder var både terapeut og pasient ubevegelig. Endelig var de kommet til sakens kjerne. Men dessverre var timen nesten over. Det som nå kom, var de mykt mumlende ordene som uunngåelig avrunder hver eneste time med terapi: Nå er tiden vår ute, sa doktoren.

Kapittel 4

Dette var altså mysteriet pasienten ønsket å holde skjult: Hun var adoptert! Det virker kanskje usannsynlig, men det var hennes status som adoptert, ikke det at hun var lesbisk, som vekket den største spenningen i meg. For min beste venn i oppveksten, Paul Beleiter, hadde vært adoptert, et faktum han hadde båret med seg som et identitetsmerke. Det frydet meg enormt å tenke på ham! Da vi var femten år, hadde Paul kommet seg vekk fra den usle byen vår. Foreldrene hadde truet med å trekke tilbake all økonomisk støtte hvis han ikke fullførte high school og begynte på college, men han hadde bare ristet dem av seg omtrent som man skrelte av seg klær som ikke passet. Han flyttet inn i et losji tilhørende en gammel enkemann, og så bar det videre til et liv på egne bein: Manhattan, et stipend til en spesiell kunstskole, Greenwich Village, venner som røykte Gitanes, jødiske kjærester med kruset hår.

Som jeg hadde lengtet etter å følge ham! Det var på den tiden i livet at forfedrene mine allerede hadde lagt sine klamme hender på meg. Ethvert håp om at jeg ikke skulle etterligne far ble knust (eller nesten knust) da jeg ikke fulgte hans eksempel (alkohol og piller), men den mer elegante Virginia Woolf-metoden: ut i elven med steiner i lommene. Jeg ble henvist til min første lege innen mental helse (hun med eføy som skalv utenfor vinduet). Og der var Paul, allerede en mann som styrte sitt eget liv, stilig og full av latter, befridd fra de strikse, skjøre menneskene som hadde oppdratt ham.

Jeg var sikker på at det var adopsjonen som hadde gitt ham motet. Paul var ikke adoptert slik man ville si «jeg er protestant» eller «jeg kommer fra Michigan», men som en spissfindighet, en iboende egenskap som skilte ham fra oss elendige – vi som var eid og gjort krav på via våre mødres skjød. De fremmede genene hadde velsignet ham, de hadde gitt ham viten om at han var annerledes, at han hadde særpreg. Som jeg satt her så stille bak en tynn dør, frydet det meg å tenke at jeg kunne følge de psykologiske krokveiene der min kjære venn hadde frigjort seg fra familiens tvangstrøye, slik at han, i likhet med pasienten, var kommet til erkjennelsen: Disse er ikke mine foreldre.

Hvis Paul – og nå pasienten – hadde klart å frigjøre seg, hvorfor ikke jeg? Hvorfor kunne jeg ikke lære kunsten å være foreldreløs av disse to adoptivbarna; disse to som var prakteksempler når det gjaldt å skape seg selv?

I dette øyeblikket forekom det meg at flyttingen til San Francisco slett ikke hadde vært et snublende feilgrep. Det brå oppbruddet, det bedrøvelige huset ved stranden som jeg hadde leid, annonsen i avisen som hadde ført meg til denne merkelige kontorbygningen i et barskt nabolag – hvert av disse skrittene syntes nå å være et påkrevd stadium i en gunstig prosess formet for å føre meg til rom 807, til den adopterte pasienten, og gjennom henne til en mulig løsrivelse fra slektens klamme hånd. En slik befrielse hadde vært ønsket i mine mange psykologiske dypdykk, og tanken på at jeg nå satt så nær – fysisk og psykisk – poenget ved denne saken, fylte mitt hjerte med den første sanne fryden jeg hadde følt på flere tiår.

Samtidig skremte denne lykkefølelsen meg. Jeg var trukket mot pasienten, opphisset av tanken på en intimitet som den jeg hadde delt med Paul, men med en enda dypere intimitet fordi jeg holdt meg skjult, og derfor hadde større håp om å få kjennskap til hemmelighetene hennes. Samtidig skammet jeg meg over denne opphisselsen. Det at jeg krøp sammen bak veggen var litt for velkjent, en kroppsstilling som lignet litt for mye på positurene i min mørkere natur; til impulser jeg hadde forpliktet meg til å motstå.

Det verket i meg da jeg tenkte over det – å miste denne store muligheten til å slippe vekk fra mine stamfedre! – men mitt løfte var gitt. Å ikke holde det i hevd kunne føre meg enda dypere inn i skyggene. Så flinke disse kråkene i min nervøse tilstand hadde vært: på denne måten å vise meg en vei til friheten, dessuten en som førte meg rett gjennom deres rike, så å si.

Derfor besluttet jeg meg standhaftig for å unngå timene til denne pasienten. Men her støtte jeg på enda en vanskelighet: Jeg hadde ingen anelse om når pasienten hadde time neste gang. Kom hun hit en gang i uken, to ganger, daglig? Og for den saks skyld; hvilke andre pasienter, som kom på andre tider, kunne tenke seg å be dr. Schussler om å slå av lydmaskinen? Hvor mange andres privatliv kunne jeg komme til å bryte inn i mens jeg satt sammenkrøpet i stillhet?

Jeg klarte ikke å bestemme meg for en handlingsplan. Som jeg har sagt, var kontoret et tilfluktssted for meg, et sted hvor jeg kunne kjøre hull i isolasjonen som i så stor grad hadde forverret nervøsiteten som nå hvilte over meg. Ikke desto mindre, før dr. Schusslers neste pasient kunne ankomme, forlot jeg bygningen og kom meg opp til Market Street, hvor jeg begynte den lange, skranglende turen med sporvognen N Judah frem til endestasjonen ved Ocean Beach.

Vognen gynget vestover, og gradvis lukket tåken seg over oss. Til å begynne med var det bare små dotter med lavthengende skyer som feide over himmelen, noe som fikk solen til å blunke på og av på en behagelig måte; blendende glimt det ene øyeblikket, solblindhet det neste. Intervallene med mørke ble stadig lengre, helt til skyene til slutt løp sammen til en skybanke, slik at innen jeg gikk av stoppestedet mitt ved Great Highway, med havet like bortenfor, hadde den umettelige tåken slukt i seg solen. Vinden var hard. Tennene mine var kornet av sand da jeg gikk de tre korte kvartalene til det lille huset med avskallet maling som jeg hadde leid usett på grunn av min hastige avreise fra universitetet. Tanken på å bo ved havet, hadde virket helbredende. Jeg hadde ikke hatt noen anelse om at Sunset District, som jeg nå spaserte gjennom, var et gledesløst nabolag blottet for trær, hvor tåken virvlet ubarmhjertig og vinden blåste uten stans. Jeg kom frem til huset, og prøvde å berolige meg selv ved å gjenta mitt storartede øyeblikk på kontoret – den frydefulle vissheten om at det var en årsak til at jeg var ankommet San Francisco og Ocean Beach – men vinden fikk vinduene til å klirre hele natten, og jeg fikk ikke fred og ro.

Neste kveld, som var en torsdag, prøvde jeg å dra tilbake til kontoret på et tidspunkt da dr. Schusslers arbeidsdag helt sikkert var over, klokken elleve. Men i samme øyeblikk som jeg nærmet meg bygningen, var jeg på vakt. Grensende opp mot kontorbygget var det et stort område med ledige tomter, tolv firkantede kvartaler med ugress og skrot, restene etter et ødelagt nabolag som var blitt revet ned for flere år siden i en bølge av såkalt urban fornyelse. På dagtid hadde jeg ofte kommet over et soveunderlag eller et telt eller restene etter et bål. Men nå, om kvelden, så området ut som leirplassen etter en beseiret hær, noe det da også var. Desperate veteraner fra Vietnamkrigen hadde slått seg sammen med vanlige tiggere og alkoholikere – mange veteraner gikk fortsatt kledd i deler av uniformene sine, en skjorte, en jakke, fortsatt med påsydde distinksjoner, alt sammen tilskitnet nå. Her huket de seg ned i gjenger på tre og fire ved små bål, og kokte middagene sine blant de ødelagte grunnmurene til bygg som var forsvunnet. Mange glodde på meg, og fordi det ikke var andre omkring, hastet jeg forbi. Men ved inngangen til kontoret fant jeg to fulle menn liggende henslengt i døråpningen. Da jeg strakte meg over dem for å låse meg inn i bygningen, veltet den ene seg plutselig over på siden og hogg tak i jakkekanten min. Jeg prøvde å rive meg vekk, men mannen slapp ikke taket og knurret: Hei, mister! Gi meg pengene dine! Gi meg pengene dine! Så veltet han over på siden, og var igjen borte for denne verden, for full til så mye som å rane meg. Rystet tok jeg et skritt tilbake. I en tom sporvogn tok jeg den lange turen hjem, fast bestemt på aldri mer å oppsøke kontoret om kvelden.

Så prøvde jeg helgen. Ståket fra handlegatene i nærheten var beroligende, ga meg den vanlige sosiale rammen jeg hadde søkt på kontoret. Men den tomme bygningen var foruroligende. Det stinket harsk sigarettrøyk i lobbyen, noe det aldri gjorde i løpet av uken, den slags spøkelsesrøyk som henger igjen i barer og på dårlig utluftede hotellrom, selv om den lille kombinerte baren og grillrestauranten i første etasje hadde vært stengt et helt tiår. Den knirkende heisen var ofte i ustand, og jeg var redd for å bli sittende fast mellom to etasjer uten at noen var der og kunne høre meg. Når jeg arbeidet, hørte jeg stadige pling fra heisen, men aldri trinn fra noen som gikk på eller av. Nå og da kunne dører smelle igjen i en korridor et eller annet sted, likevel så jeg aldri noen i gangene. Kikket jeg ut, var det bare på tomme ganger som i hver sin ende forsvant i et merkelig tåkete innendørs halvlys.

Neste morgen, søndag, var det med stor uro jeg tok heisen opp. Etter hvert som den steg, etasje for etasje, ble jeg mer og mer komisk redd. For plutselig så jeg meg selv som en stor, sirkuspyntet ballong, som var laget for å utvide seg etter hvert som den steg, for deretter å eksplodere på en spektakulær måte. Jeg var klar over at dette tankebildet var latterlig, likevel klarte jeg ikke å riste av meg kraften i det. Det var det samme problemet jeg hadde stått overfor gjennom alle de lange årene med terapi, da jeg hadde lært meg å bli bevisst egne tanker og følelser, ja så til de grader at jeg forsto hvorfor jeg fikk disse tankene og følelsene. Jeg forsto de grunnleggende årsakene, de merkelig emosjonelle påskuddene gjennom hvilke visse sinnsmessige tilbøyeligheter innretter seg i psyken – og likevel var jeg maktesløs og kunne ikke forandre dem. De mørke følelsene syntes å være en del av kroppen min, strømmet ut fra cellene like sikkert som spytt eller blod eller urin, og med like liten bevisst mulighet for å hindre produksjonen. Innen jeg nådde åttende etasje, orket jeg ikke mer enn å ta et skritt ut i korridoren, se opp og ned langs de tomme, tussmørke gangene, trykke på heisknappen igjen og kjøre ned.

Mandag tilbrakte jeg i huset, og unngikk dr. Schussler og hennes pasienter. Og på tirsdag, mens vinden og sanden fortsatt banket på vinduene, sto årsakene som hadde fått meg til å leie kontoret, for meg med fornyet styrke – ja, jeg følte at det var forbundet med stor fare å holde seg hjemme enda en dag til. Jeg hadde gått i pyjamasen helt siden søndag ettermiddag; jeg hadde ikke vasket meg, hadde ikke barbert meg. Tirsdag kveld hadde jeg i et navnløst raseri smadret alt det billige glasstøyet husets eier hadde stilt til min disposisjon. Jeg var klar over at onsdag morgen, uansett hva annet jeg kunne finne på å gjøre, måtte jeg tilbake til kontoret.

Mens N Judah førte meg vekk fra stranden, ventet jeg på øyeblikket da tåken ville drive, tynnes, løfte seg, og klarne. Endelig i solskinnet, tenkte jeg på den kjølige, hvite lobbyen som ventet på meg, de velvillige kjerubene som stirret ned fra heisdørene, det mannshøye brystpanelet som sto der i sin harde marmor utenfor kontordøren min. Og over all annen forventning lå begjæret om å høre analysandens stemme en gang til, for hun var tross alt den eneste personen i hele San Francisco jeg med en viss sannhet kunne si at jeg kjente.

Slik hadde det seg at jeg klokken elleve onsdag formiddag, som hadde vært pasientens avtalte time uken før, satt svært stille på mitt kontor, trakk pusten så forsiktig som jeg bare kunne og ventet på neste innlegg av terapien hennes. Lydmaskinen ga fra seg sitt fossefall; pasienten gikk forbi mitt kontor, døren til dr. Schusslers kontor lukket seg med et smell. Og så, etter at lydmaskinen stanset sitt brus, kom den brå, spennende stillheten.