Edward Rutherfurd

PARIS

En roman

Oversatt av Arve Torkelsen

imagesjuritzen forlag

PARIS

Copyright © 2013 Edward Rutherfurd

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Michael J. Windsor

Stamtavle designet av Jeffrey L. Ward

Kart designet av Mike Morgenfeld

Omslagsillustrasjoner: Eiffeltårnet © SSPL/Getty Images;

maleri © DEA / G. Dagli Orti / Getty Images

Forfatterportrett: David Livshin

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-653-3 (epub)
ISBN 978-82-8205-589-5 (trykk)

Denne bok er tilegnet
minnet om mitt søskenbarn
Jean Louis Brizard,
barnelege ved Beaujon Hospital,
Det britiske hospital og Det amerikanske hospital i Paris

Innhold

STAMTAVLE |
Kapittel 1 | 1875
Kapittel 2 | 1883
Kapittel 3 | 1261
Kapittel 4 | 1885
Kapittel 5 | 1887
Kapittel 6 | 1307
Kapittel 7 | 1887
Kapittel 8 | 1462
Kapittel 9 | 1897
Kapittel 10 | 1572
Kapittel 11 | 1604
Kapittel 12 | 1898
Kapittel 13 | 1898
Kapittel 14 | 1903
Kapittel 15 | 1907
Kapittel 16 | 1911
Kapittel 17 | 1637
Kapittel 18 | 1914
Kapittel 19 | 1917
Kapittel 20 | 1918
Kapittel 21 | 1920
Kapittel 22 | 1924
Kapittel 23 | 1936
Kapittel 24 | 1794
Kapittel 25 | 1936
Kapittel 26 | 1940
Epilog | 1968
Takk |

Kapittel 1

1875

PARIS. KJÆRLIGHETENS BY. Drømmenes by. Helgeners og vitenskapsmenns by. Festlighetenes by.

En lastens hule.

Gjennom to tusen år hadde Paris opplevd det meste.

Det var Julius Cæsar som først hadde sett hvilke muligheter som fantes på stedet der den fåtallige pariserstammen holdt til. På den tiden hadde middelhavslandene i Sør-Gallia allerede vært romerske provinser i flere generasjoner, men da Cæsar bestemte seg for også å innlemme de brysomme keltiske stammene i Nord-Gallia i imperiet, hadde det ikke tatt ham lang tid.

Romerne hadde raskt skjønt at dette var en naturlig beliggenhet for en by. Parisernes område lå ved den farbare Seinen, og var et samlingspunkt for produktene fra de vidstrakte, fruktbare slettene i det nordlige Gallia. Fra Seinens utspring lenger sør var det en enkel transport over land til den store elven Rhône, som rant nedover mot de travle havnene ved Middelhavet. Mot nord førte Seinen til det smale havstykket med øya Britannia på den andre siden. Dette var det store elvesystemet som bandt sammen den sørlige og den nordlige verden. Greske og fønikiske handelsmenn hadde brukt den selv før Romerriket oppsto. Beliggenheten var perfekt. Den vitale delen av parisernes område lå i en vid, grunn dal der Seinen gjorde en rekke grasiøse buktninger. Midt i dalen gjorde elven en sving fra øst mot vest samtidig som den videt seg ut; midt i løpet lå svære mudderbanker og øyer på rekke og rad som store, oppankrede lektere. På den nordlige bredden strakte enger og sump seg vidt og bredt til de nådde de lave, omliggende høydedragene der små åser og forberg raget opp, mange av dem dekket av vinranker.

Men det var på den søndre bredden – den venstre når man seilte nedover – landskapet langs elven steg til en lav, flat høyde, nesten som et bord, med utsikt over vannet. Og det var her romerne hadde anlagt byen sin; på toppen av «bordet» lå et forum og hovedtempelet med et amfiteater, rundt omkring gikk et nettverk av gater og en større vei fra sør mot nord, tvers gjennom byens sentrum over vannet mot den største øya, som nå var en forstad med et vakkert Jupiter-tempel, og videre over enda en bro til den nordlige bredden. Romerne hadde opprinnelig kalt byen Lutetia. Men den ble gjerne omtalt som parisernes by.

I de mørke århundrene etter Romerrikets fall hadde de tyske frankerne erobret det landområdet som skulle få navnet frankernes rike eller Frankrike. Den velstående landsbygden hadde blitt invadert av hunere og vikinger. Men øya ute i elven, med sine forsvarsverker av tre som fikk den til å ligne et medtatt, gammelt skip, overlevde. I middelalderen hadde hun vokst til å bli en stor by; hennes labyrint av gotiske kirker, høye tømmerhus, farlige smug og stinkende kjellere hadde spredt seg på begge sider av Seinen, omsluttet av høye steinmurer. Den prektige Notre Dame-katedralen prydet øya. Universitetet var høyt respektert over hele Europa. Men selv da kom engelskmennene og erobret henne. Og Paris kunne ha forblitt engelsk, om ikke Jeanne d’Arc, den mirakuløse jomfruen, hadde dukket opp og jaget dem ut.

Gamle Paris: En by med sterke farger og trange gater, med karneval og pest.

Og så var det det nye Paris.

Endringen hadde skjedd sakte. Fra renessansen hadde lysere, klassiske plasser begynt å dukke opp blant byens mørke middelalderbygninger. Kongelige palasser og elegante torg skapte en ny prakt. Brede bulevarder begynte å grave seg gjennom de råtne, gamle og overbefolkede områdene. Ambisiøse herskere skapte severdigheter som var det gamle Rom verdig.

Paris hadde endret utseende for å kle Ludvig XIVs prakt og elegansen til Ludvig XV. Opplysningstiden og den nye republikken som hadde oppstått etter revolusjonen, hadde oppmuntret til klassisk enkelhet, og også napoleonstiden etterlot seg sine praktbygninger.

Nylig hadde en ny byplanlegger sørget for at denne endringsprosessen hadde skutt fart. Baron Haussmanns store nettverk av bulevarder og lange, rette gater kranset av elegante kontorbygg og leiegårder var så gjennomført at det nå var områder i Paris der man knapt så rester etter middelalderens virvar.

Men likevel var det gamle Paris fremdeles til stede rundt nesten hvert eneste hjørne, med sine minner om forgangne århundrer og liv som ble levd på nytt. Minner like besettende som en gammel, halvglemt melodi, som når den ble spilt igjen – i en ny tidsalder, i en ny toneart, enten det er på harpe eller lirekasse – fremdeles er den samme. Dette var byens evigvarende eleganse.

Hadde Paris nå fred med seg selv? Hun hadde lidt og overlevd, sett imperier oppstå og gå til grunne. Kaos og diktatur, monarki og republikk – Paris hadde prøvd alt sammen. Men svaret på spørsmålet? Til tross for hennes høye alder og ynde virket det som om hun ikke visste det.

Nylig hadde hun gjennomlevd enda en grusom krise: For fire år siden hadde hennes innbyggere spist rotter. Først i ydmykelse, deretter av ren nød. Så hadde de vendt seg mot hverandre. Det var ikke lenge siden likene var blitt begravd, lukten av død var blitt spredd med vinden og ekkoet fra eksekusjonspelotongene var blitt borte i det fjerne.

Nå, i året 1875, var hun på bedringens vei. Men mange store saker ventet fremdeles på sin løsning.

Den lille gutten var bare tre år. Et lyshåret, blåøyd barn. Noen ting visste han allerede. Andre ble fremdeles holdt skjult for ham. Og så var det hemmelighetene.

Pater Xavier stirret på ham. Så lik han var moren! Pater Xavier var prest, men han var forelsket i en kvinne – barnets mor. Han innrømmet sine følelser overfor seg selv, men selvdisiplinen hans var fullkommen. Ingen kunne ha gjettet hans kjærlighet. Og når det gjaldt den lille gutten, så hadde Gud sikkert en plan for ham.

Kanskje det at han skulle ofres.

Det var en solskinnsdag i den fasjonable Tuilerihagen foran Louvre, der barnepikene fulgte med på de lekende barna. Pater Xavier hadde tatt ham med på tur. Pater Xavier: Familieskriftefar, venn i nøden, prest.

«Hva heter du?» spurte han barnet for spøk.

«Roland, D’Artagnan, Dieudonné de Cygne.» Gutten kunne alle navnene på rams.

«Strålende, unge mann.» Pater Xavier Parle-Doux var en liten, senesterk mann i førtiårene. En gang for lenge siden hadde han vært soldat. Et fall fra en hest hadde gitt ham en kronisk stikkende smerte i ryggen – selv om bare noen få mennesker visste om det.

Men hans tid som soldat hadde merket ham også på annet vis. Han hadde gjort sin plikt. Han hadde vært vitne til dreping. Han hadde vært vitne til verre ting enn dreping. Til slutt hadde det stått for ham at det måtte finnes noe bedre enn dette, noe mer hellig, en evig flamme av lys og kjærlighet i verdens forferdelige mørke. Han hadde funnet det i hjertet av Den hellige kirke.

Han var dessuten monarkist.

Han hadde kjent barnets familie hele sitt liv, og nå så han ned på gutten med hengivenhet, men også med medlidenhet. Roland hadde ingen bror eller søster. Moren, den vakre sjelen, kvinnen han selv gjerne skulle ha giftet seg med hvis han ikke hadde valgt et annet kall, led av svak helse. Familiens fremtid kunne hvile på Roland alene; en tung byrde for en gutt å bære.

Men han visste at han som prest måtte se tingene i en større sammenheng. Hva var det jesuittene sa? «Gi oss en gutt til han er syv, og han er vår resten av livet.» Uansett hvilke planer Gud måtte ha for dette barnet, enten tjenesten ville føre til lykke eller ikke, så skulle pater Xavier lede ham mot den.

«Og hvem var Roland?»

«Roland var en helt.» Den lille gutten så opp for å få anerkjennelse. «Mor har lest historien for meg. Han var en av mine forfedre,» la han høytidelig til.

Presten smilte. Det berømte Rolandskvadet var en besettende, romantisk fortelling, mer enn tusen år gammel, om hvordan keiser Karl den stores venn gikk seg vill da hæren krysset fjellene. Om hvordan Roland blåste i hornet sitt etter hjelp, men forgjeves. Og om hvordan sarasenerne drepte ham, og hvordan keiseren sørget over tapet av sin venn. De Cygne-famili ens påstand om at den nedstammet fra Roland, var fantasifull, men sjarmerende.

«Andre av dine forfedre var riddere som deltok i korstogene.» Pater Xavier nikket oppmuntrende. «Men det er helt naturlig. Du er av edelt blod.» Etter en kort pause la han til: «Og hvem var D’Artagnan?»

«Den berømte musketeren. Han var også en av mine forfedre.»

Det viste seg at helten i De tre musketerer var basert på en virkelig person. Og et medlem av Rolands slekt hadde giftet seg med en adelskvinne med dette navnet på Ludvig XIVs tid – men presten tvilte på om de hadde gjort særlig nummer av denne forbindelsen før romanen gjorde navnet berømt.

«Du har D’Artagnans blod i årene dine. Musketerene var soldater som tjente kongen.»

«Og Dieudonné?» spurte gutten.

Idet barnet uttalte ordene, la pater Xavier bånd på seg. Han måtte trå forsiktig. Kunne gutten ha noen anelse om de giljotinens redsler som lå bak det siste av navnene hans?

«Din bestefars navn er virkelig vakkert,» svarte han. «Det betyr ’Guds gave’.» Han tenkte seg om et øyeblikk. «Din bestefars fødsel var – jeg sier ikke et mirakel – men et tegn. Og husk én ting, Roland,» fortsatte presten. «Kan du din families motto? Det er svært viktig. ’Selon la volonté de Dieu’ – Ifølge Guds vilje.»

Pater Xavier hevet blikket og så på landskapet rundt seg. I nord lå Montmartre-høyden, der sankt Denis var blitt gjort til martyr av hedenske romere seksten århundrer tidligere. I sørvest, bak Notre Dames tårn, steg skråningen oppover fra venstre bredd, der den utrettelige og hellige Geneviève hadde bedt Gud om å fri byen fra Attila og hans hunere – og var blitt bønnhørt.

Om og om igjen, tenkte presten. Gud hadde beskyttet Frankrike når behovet hadde vært der. Da muslimene første gang kom feiende inne fra Afrika og Spania og kunne ha lagt under seg hele Europa, hadde han ikke da sendt en stor general, Karl den stores bestefar, for å slå dem tilbake? Og da engelskmennene i middelalderen under sin langvarige kamp mot de franske kongene hadde gjort seg til herrer over Paris, hadde ikke da den gode Herren gitt Frankrike jomfruen Jeanne d’Arc for å lede landets styrker til seier?

Og det viktigste av alt: Gud hadde gitt Frankrike dets kongelige familie med Capetian-, Valois- og Bourbon-grenene, som hadde styrt, gjenforent og gjort dette hellige landet så ærerikt.

Og gjennom alle disse århundrene hadde de Cygne-familien trofast tjent de av Gud innsatte kongene.

Dette var den lille guttens arv. Han ville forstå det når tiden var inne.

Det var på tide å sette kursen hjemover. Bak dem, i enden av Tuilerihagen, lå det store, åpne området som utgjorde Place de la Concorde. Og bortenfor der: Storslåtte Champs-Élysées, som strakte seg tre kilometer av sted til Triumfbuen.

Den lille gutten var fremdeles for ung til å kjenne Place de la Concordes plass i historien. Når det gjaldt Triumfbuen, så hadde pater Xavier ingen sans for republikanske monumenter, uansett hvor praktfulle de måtte være.

I stedet så han igjen mot Montmartre-høyden – stedet der det en gang hadde stått et hedensk tempel, der hvor sankt Denis var blitt martyr, og der det under den senere tids omveltninger hadde utspilt seg slike forferdelige scener. Hvor passende var det ikke at det i dette selvsamme år skulle bli reist et tempel blant vindmøllene, et tempel viet til det katolske Frankrike og med en ren, hvit kuppel som skulle skinne som en due over byen? Sacré Coeur, det hellige hjerte.

Dette var kirken der den lille gutten skulle gå i tjeneste. For Gud hadde reddet familien hans av én grunn. Det var skam som skulle overvinnes, tro som skulle gjenopprettes.

«Orker du å gå et stykke?» spurte han. Roland nikket. Med et smil bøyde presten seg ned og grep guttens hånd. «Skal vi synge en sang?» spurte han. «Fader Jacob, for eksempel?»

Og så – mens flere av barna og barnepikene deres så etter dem – gikk presten og den lille gutten syngende og hånd i hånd ut av hagen.

Da Jules Blanchard kom til Louvre-enden av Champs-Élysées og fortsatte mot La Madeleine-kirken, hadde han all grunn til å være en lykkelig mann. Han hadde allerede to sønner, begge gode gutter. Men han hadde alltid ønsket seg en datter. Og samme morgen hadde hans kone skjenket ham et jentebarn.

Det var bare ett problem. Og å løse det ville kreve en viss takt og dyktighet – hvilket var grunnen til at han i dette øyeblikk var på vei for å møte en kvinne som ikke var hans kone.

Jules Blanchard var en kraftig, energisk mann med en solid familieformue. I århundret før, da det sjarmerende rokokkomonarkiet til Ludvig XV støtte sammen med opplysningstidens store tanker, og den franske revolusjonen hadde snudd opp ned på verden, hadde en av hans forfedre vært bokhandler og forlegger med radikale synspunkter. Bokhandlerens sønn, Jules’ bestefar, var lege, og var blitt lagt merke til av den fremadstormende generalen Napoleon Bonaparte under revolusjonen. Siden hadde han aldri sett seg tilbake. Etter å ha vært en vel ansett lege i Napoleons keiserrike og det gjenopprettede Bourbon-demokratiet som etterfulgte det, hadde han trukket seg tilbake til et vakkert hus i Fontainebleau som familien fremdeles bodde i. Hans kone kom fra en kjøpmannsfamilie, og i generasjonen etter hadde Jules’ far gått inn for å overta forretningsvirksomheten. Han spesialiserte seg på engrossalg av korn, og i løpet av det nittende århundret hadde han bygd opp en betydelig formue. Jules hadde gått inn i firmaet, og nå, i en alder av fem og tredve, var han rede til å overta etter faren når som helst den gamle hedersmannen måtte velge å trekke seg tilbake.

Ved La Madeleine svingte Jules halvt høyre. Han likte denne bulevarden fordi den førte forbi byens nye, storslagne operahus. Parisoperaen, tegnet av Garnier, var blitt fullført så sent som ved begynnelsen av dette året, men var allerede blitt et landemerke. Ved siden av sine mange skjulte fortrinn – deriblant en genialt anlagt kunstig innsjø i kjelleren for å kontrollere myrvannet under – var Operaen en så fantastisk konstruksjon at den med sitt runde tak minnet Jules om en stor, pyntet bløtkake. Den var storslått og praktfull og i tidens ånd – i hvert fall for heldige folk som ham.

Og nå kunne han se sitt bestemmelsessted. På et hjørne bare et kort stykke fra Operaen lå Café Anglais. I motsetning til operabygningen hadde kafeen et beskjedent ytre. Innvendig stilte det seg annerledes. Den var overdådig nok til å kunne tilfredsstille fyrster. Noen få år tidligere hadde den tyske og den russiske keiseren spist middag her – et legendarisk måltid som varte i åtte timer.

Hvor ellers kunne man møte Joséphine til lunsj?

De hadde åpnet det store, panelte rommet som gikk under betegnelsen Le Grande Seize for lunsj i dag. Idet han passerte bukkende kelnere, forgylte speil og planter i store krukker, fikk han straks øye på henne.

Joséphine Tessier tilhørte den typen fasjonable kvinner som hovmesteren anviste plass midt i rommet – med mindre hun antydet at hun ønsket en mer diskré plassering. Hun var kostbart og elegant kledd i en blekgrå silkekjole med blondekrage og en snerten, fjærprydet liten hatt.

Han ble tatt imot av raslende silke og en berusende duft. Han kysset henne lett på hånden, satte seg og ga kelneren beskjed om å komme med champagne.

«Feirer vi noe?» spurte hun. «Bringer du gode nyheter?»

«Det ble en pike.»

«Gratulerer.» Hun smilte. «Jeg er svært glad på dine vegne, min kjære Jules. Det var dette du ønsket deg.»

Han hadde vært vidunderlig heldig, konstaterte Jules, som hadde vært Joséphines elsker da de begge var unge. Til tross for all sin rikdom hadde han neppe hatt råd til henne nå. Nå for tiden ble hun holdt av en svært rik bankier. Ikke desto mindre betraktet han forholdet deres som et av de beste en mann kunne ha. Hun var hans tidligere elskerinne, hans fortrolige og hans venn.

Champagnen kom på bordet. De skålte for babyen. Så bestilte de mat, og pratet om løst og fast. Først da de ble servert en lett, klar suppe, brakte han på bane temaet som opptok ham.

«Det er et problem,» sa han. Joséphine ventet. Han fikk et dystert ansiktsuttrykk. «Min kone ønsker å kalle henne Marie,» sa han omsider.

«Marie,» sa hans venninne tankefullt. «Det er ikke noe dårlig navn.»

«Jeg lovet deg bestandig at hvis jeg fikk en datter, skulle jeg oppkalle henne etter deg.»

Hun så forbauset på ham.

«Det var lenge siden, chéri. Det spiller ingen rolle lenger.»

«Jo, det spiller en rolle. Jeg ønsker å døpe henne Joséphine.»

«Og hva hvis din kone forbinder navnet med meg?»

«Hun vet ikke om oss. Det er jeg sikker på. Jeg akter å insistere.» Han nippet nedtrykt til champagnen. «Tror du virkelig det er en fare forbundet med det?»

«Jeg skal ikke fortelle henne det, det kan du stole på,» svarte Joséphine. «Men kanskje andre …» Hun ristet på hodet. «Du leker med ilden.»

Han ville ikke helt gi seg. «Jeg tenkte jeg skulle si at jeg ville oppkalle henne etter keiserinne Joséphine.»

Napoleons vakre hustru, hans livs kjærlighet. En romantisk legende – til et visst punkt.

«Men hun var notorisk utro mot keiseren,» påpekte Joséphine. «Kanskje ikke noe godt forbilde for din datter.»

«Jeg hadde håpet at du kunne komme på noe.»

«Nei.» Joséphine ristet på hodet. «Vennen min, dette er en svært dårlig idé. Kall din datter Marie og gjør din kone lykkelig. Det er det jeg har å si om dette.»

Den neste retten var en annen av husets spesialiteter: Hummerskiver i aspik. De snakket om gamle venner og operaen. Det var ikke før under desserten, en fruktsalat, at Joséphine, etter å ha betraktet ham en stund, begynte å snakke om ekteskapet hans igjen.

«Ønsker du å gjøre din kone ulykkelig, chéri? Har hun gjort deg noe?»

«På ingen måte.»

«Er du utro?»

«Nei.»

«Tilfredsstiller hun deg?»

Han trakk på skuldrene.

«Det går greit.»

«Du må lære deg å være lykkelig, Jules,» sa hun med et sukk. «Du har alt du ønsker, deriblant din kone.»

Det hadde ikke kommet som noe sjokk, ikke engang som en overraskelse for Joséphine, da Jules Blanchard hadde giftet seg. Hans kone var en kusine på morssiden, og hadde brakt med seg en stor medgift. Som Jules hadde uttrykt det på den tiden: «To deler av en familieformue er blitt gjenforent.»

Men Jules rynket fremdeles pannen.

Joséphine Tessier hadde studert mange menn i sitt liv. Det var yrket hennes. Etter hennes oppfatning var mange av dem misfornøyde fordi de arbeidet med ting som ikke passet dem. Om andre kunne en si at de var født på feil tidspunkt – en naturlig ridder i rustning, for eksempel, fanget i en moderne verden. Men Jules Blanchard passet perfekt inn i Frankrike i det nittende århundre.

Da revolusjonen hadde fratatt kongen og aristokratiet – det gamle regimet – makten, lå mulighetene åpne for den rike borgerklassen. Napoleon hadde skapt sin egen versjon av Romerriket med sine triumfbuer og sin søken etter ære, men han hadde også sørget for å holde seg inne med den solide middelklassen. Og den stillingen hadde holdt seg også etter keiserens fall.

Riktignok hadde konservative krefter ønsket å vende tilbake til det gamle regimet, men den eneste gangen det gjenopprettede Bourbon-monarkiet hadde forsøkt seg på det – i 1830 – hadde pariserne sparket ut Bourbon-kongen og innsatt Ludvig Filip, en kongelig fetter fra Orléans-grenen, som sin konstitusjonelle og svært borgerlige monark.

På den andre siden fantes det radikale, til og med sosialister, som hatet det nye borgerlige Frankrike, og som ønsket en ny revolusjon. Men da de gikk ut i gatene i 1848, fast i troen på at deres tid nå var inne, var det ikke en sosialistisk stat, men en konservativ republikk som var blitt resultatet. Denne ble etterfulgt av et overlesset borgerlig keiserrike under Napoleon III – den store keiserens nevø – som igjen favoriserte bankeierne og spekulantene, eiendomsbesitterne og de mektigste kjøpmennene. Menn som Jules Blanchard.

Dette var menn man kunne se til hest sammen med sine elegant kledde kvinner i Bois de Boulogne, skogen i byens vestlige utkant, eller samlet til elegante aftener i den store, nye operaen, der Jules og hans kone ofte var å se. Jules Blanchard hadde utvilsom fått det beste det nåværende århundret hadde å by på, tenkte Joséphine.

Han hadde til og med hatt henne.

«Hva er i veien, vennen min,» spurte hun mildt.

Jules tenkte seg om. Han visste at han var heldig. Og han satte pris på det han hadde. Han elsket familiens gamle hus i Fontainebleau, med dets innelukkede gårdsplass, bestefarens møbler fra napoleonstiden og skinninnbundne bøker. Han elsket det elegante, kongelige slottet i byen, som var eldre og mer beskjedent enn det overdådige palasset i Versailles. Om søndagene foretok han gjerne en spasertur i Fontainebleau-skogen i nærheten, eller red til landsbyen Barbizon, der Corot hadde malt landskaper fylt med det betagende lyset fra Seinen. I Paris gledet han seg over handelen i Les Halles, Hallene, det store markedet fra middelalderen, med fargesprakende salgsboder, travelhet og røre, og duften av ost, urter og grønnsaker fra hvert eneste distrikt i Frankrike. Han var stolt av sin inngående kjennskap til byens gamle kirker, og de like gamle vertshusene med sine dype vinkjellere.

Likevel var det ikke nok.

«Jeg kjeder meg,» sa han. «Jeg har lyst til å begynne med noe annet.»

«Som hva da, min kjære Jules?»

«Jeg har en plan,» betrodde han henne. «Den kommer til å forbløffe deg.» Han slo ut med hånden. «En ny virksomhet for det nye Paris.»

Når Jules Blanchard snakket om det nye Paris, tenkte han ikke bare på de brede bulevardene til baron Haussmann. Helt fra tiden med Frankrikes store, gotiske katedraler hadde Paris likt å betrakte seg som ledende innen nyskaping – i hvert fall i den nordlige delen av Europa. Pariserne var ikke blitt særlig glade da London et kvart århundre tidligere hadde skapt store overskrifter over hele kloden med et oppsiktsvekkende krystallpalass, bygd i anledning utstillingen over alt som var nytt og spennende i verden. Og New York hadde snart fulgt etter. Men i 1855 var Paris klar til å slå tilbake, og den nye keiseren, Napoleon III, hadde åpnet verdensutstillingen i en formidabel hall av jern, glass og stein på Champs-Élysées. Tolv år senere var Paris på nytt rede til å slå til, denne gangen på den enorme paradeplassen på Seinens venstre bredd som var kjent som Champ de Mars, Marsmarken. Denne utstillingen i 1867 var den største verden noen gang hadde opplevd; blant de mange fantastiske tingene som var utstilt, var Siemens’ første elektriske dynamo.

«Jeg ønsker et varemagasin,» sa Jules. New York hadde sine varemagasiner; Macy blomstret. London hadde Whiteleys i forstedene og noen få kooperativer, men ennå ikke noe storslagent. Paris lå allerede et hestehode foran med Bon Marché og Printemps. «Det er fremtiden,» erklærte Jules. Og han begynte å beskrive varehuset han så for seg: Et palass som tilbød alle slags varer til en enorm kundemasse. «Stil, rimelige priser, midt i byen,» forklarte han med voksende entusiasme mens Joséphine fascinert betraktet ham.

«Jeg ante ikke at du kunne være så lidenskapelig,» bemerket hun.

«Å?»

«I hodet, mener jeg.» Hun smilte.

«Nåvel.»

«Og hva sier din far?»

«Han vil ikke høre snakk om det.»

«Hva gjør du da?»

«Venter.» Han sukket. «Hva annet kan jeg gjøre?»

«Du kunne sette i gang på egen hånd.»

«Vanskelig. Han kontrollerer pengene. Og å skape splid i familien …»

«Du elsker virkelig din far, gjør du ikke?»

«Selvfølgelig.»

«Stell pent med din far og din kone, min kjære Jules. Vær tålmodig.»

«Jeg antar du har rett.» Han tidde et øyeblikk. Så lyste han opp. «Men jeg ønsker fremdeles å kalle datteren min Joséphine.»

Deretter reiste han seg og sa at han måtte dra tilbake til sin kone. Hun la en hånd på ham.

«Ikke gjør det, vennen min. Også for min skyld. Ikke gjør det.»

Uten å love noe som helst, betalte han kelneren og gikk.

Da han hadde gått, ble Joséphine sittende og tenke. Ønsket han virkelig å døpe datteren Joséphine? Eller hadde han bare kommet på et tåpelig løfte avgitt for lenge siden, og spilt et spill for å sette henne i en situasjon der han kunne være sikker på at hun ville løse ham fra løftet? Hun smilte for seg selv. Det spilte ingen rolle. Selv om det siste var tilfellet, var det snilt og smart gjort av ham.

Hun likte smarte menn. Og det moret henne at han lot henne fortsette å lure på hva han ville gjøre.

Den høye kvinnen tok en pause. Hun var radmager. Ved siden av henne sto en mørkhåret gutt på ni; han var kortklippet, og øynene sto langt fra hverandre. Han så intelligent ut.

Le Sourd-enken var førti, men enten det nå skyldtes de kjedelige klærne som hang løst på den kantete kroppen, det lange håret som var grått og ustelt, eller det uttrykksløse ansiktet, virket hun mye eldre. Og om hun så uhyggelig ut, hadde det sine grunner.

Kvelden før hadde sønnen stilt henne et spørsmål. Det var ikke første gangen, og i dag hadde hun bestemt at det var på tide å fortelle ham sannheten.

«La oss gå inn,» sa hun.

Den store Père Lachaise-kirkegården la beslag på åssidene fire-fem kilometer øst for Tuilerihagen, som pater Xavier og lille Roland hadde forlatt en time tidligere. Det var en gammel gravplass som i senere tid var blitt berømt. Allslags storheter – statsmenn, krigshelter, kunstnere og komponister – lå begravd her, og det kom ofte besøkende for å beundre gravmonumentene deres. Men det var ikke en grav Le Sourd-enken hadde tatt med sin sønn for å se.

De gikk inn porten på bysiden, nedenfor åsen. Foran dem strakte steinsatte stier omgitt av trær seg innover mellom gravene nærmest som små veier fra romertiden. Det var stille. Bortsett fra vaktene ved porten hadde de stedet nesten helt for seg selv. Enken visste nøyaktig hvor de skulle. Gutten visste det ikke.

Først stanset de like til høyre for inngangen for å beundre monumentet som hadde gjort stedet berømt: Minnesmerket over middelalderens berømte kjærlighetspar Abelard og Héloïse. Men de drøyde ikke lenge der. Heller ikke brydde enken seg om noen av Napoleons berømte marskalker eller maleren Corots ferske grav, eller den staselige graven til komponisten Chopin. For det ville bare blitt en avsporing. Før hun fortalte sønnen sannheten, måtte hun forberede ham.

«Jean Le Sourd var en tapper mann.»

«Det vet jeg, mor.» Faren hans hadde vært en helt. Hver kveld før han sovnet, gjennomgikk han i tankene alt han kunne huske om den høye, vennlige skikkelsen som fortalte ham historier og spilte ball med ham. Mannen som alltid sørget for at de hadde brød på bordet, selv om Paris sultet. Og om minnene noen ganger ble litt vage, hadde han alltid fotografiet av en vakker mann; mørkhåret og med øynene langt fra hverandre, akkurat som ham selv. Noen ganger drømte han om ham. De dro ut på eventyr sammen. En gang deltok de til og med i et gateslag, der de kjempet side om side.

I flere minutter førte moren ham opp skråningen uten å si noe, inntil hun like nedenfor toppen svingte inn på en lang sti. Så snakket hun igjen.

«Din far hadde en edel sjel.» Hun så ned på sønnen. «Hva tror du det betyr, Jacques, å være edel?»

«Jeg antar …» – gutten tenkte seg om – «å være tapper, slik ridderne som kjempet for å oppnå ære.»

«Nei,» sa hun skarpt. «De ridderne i rustninger var ikke edle i det hele tatt. De var tyver og tyranner som karet til seg all den rikdom og makt de klarte. De kalte seg selv edle for å blåse seg opp og late som om deres blod var bedre enn vårt, sånn at de kunne gjøre som de ville. Aristokrater!» Hun skar en grimase. «En falsk edelhet. Og den verste av dem alle var kongen. En skitten sammensvergelse som pågikk i århundrer.»

Jacques visste at moren hadde stor aktelse for den franske revolusjonen. Men etter farens død hadde hun bestandig unngått å snakke om den slags ting, som om de hørte hjemme på et mørkt sted hun ikke hadde lyst til å besøke.

«Hvorfor varte det så lenge, mor?»

«Fordi det fantes kriminelle makter som var enda verre enn kongen. Vet du hvem det var?»

«Nei, mor.»

«Det var Kirken, Jacques. Kongen og hans aristokrater støttet Kirken, og prestene fortalte folk at de skulle adlyde kongen. Det var en enorm hestehandel.»

«Men førte ikke revolusjonen til en forandring?»

«Året 1789 var mer enn en revolusjon. Det var fødselsåret for selve Friheten. Likhet, brorskap – dette er de edleste idealene et menneske kan ha. Det gamle regimet kjempet mot dem, derfor kappet revolusjonen hodet av dem. Det var helt nødvendig. Men mer enn det. Revolusjonen slapp oss ut av det fengselet som Kirken hadde skapt. Prestenes makt var brutt. Folk sto fritt til å fornekte Gud og fri seg fra overtroen. De kunne følge fornuften. Det var et stort steg fremover for menneskeheten.»

«Hva skjedde med prestene, mor? Ble de også drept?»

«Noen.» Hun trakk på skuldrene. «Ikke mange nok.»

«Men vi har fremdeles prester.»

«Dessverre.»

«Var alle revolusjonens menn ateister?»

«Nei. Men de beste var.»

«Tror du ikke på Gud, mor?» spurte Jacques. Moren ristet på hodet. «Gjorde far?» fulgte han opp.

«Nei.»

Gutten tenkte seg om et øyeblikk.

«Da vil ikke jeg heller gjøre det,» sa han.

Stien svingte i østlig retning, mot utkanten av kirkegården.

«Hva skjedde med revolusjonen, mor? Hvorfor varte den ikke?»

Moren trakk igjen på skuldrene.

«Det hersket stor forvirring. Napoleon kom til makten. Han var halvt revolusjonær, halvt romersk keiser. Han erobret nesten hele Europa før han ble beseiret.»

«Var han ateist?»

«Hvem vet? Kirken fikk aldri tilbake makten, men han visste – som alle andre herskere – at prestene var nyttige for ham.»

«Og etter ham ble tingene som før?»

«Ikke helt. Alle monarkene i Europa ble vettskremt av revolusjonen. I tredve år klarte de å holde frihetens styrker nede. De konservative i Frankrike – de gamle rojalistene, det rike borgerskapet, alle som fryktet forandring – støttet konservative regjeringer. Folket hadde ingen makt, de fattige ble fattigere. Men frihetens ånd døde aldri. I 1848 begynte det å bryte ut revolusjoner over hele Europa, også her. Feite, gamle Ludvig Filip, borgerskapets konge, ble så skremt at han tok en hestedrosje og forsvant til England. Vi ble republikk igjen. Og vi valgte nevøen til Napoleon til å lede den.»

«Men han gjorde seg til keiser.»

«Han ønsket å bli som onkelen. Etter å ha styrt Republikken i to år, gjorde han seg til keiser – og siden den store Napoleon hadde etterlatt seg en sønn som døde, kalte han seg Napoleon III.» Hun ristet på hodet. «Å, han gjorde en fin figur. Baron Haussmann bygde opp igjen Paris. Vi fikk en strålende ny opera. Store utstillinger som ble besøkt av halve verden. Men de fattige hadde det ikke bedre. Og så, etter ti år, begikk han en tåpelig feil. Han gikk til krig mot Tyskland. Men han var ingen general, og han tapte.»

«Jeg kan huske da tyskerne kom til Paris.»

«De knuste styrkene våre og omringet Paris. Det pågikk i månedsvis. Vi sultet nesten i hjel. Du visste det ikke, men på slutten var maten jeg ga deg laget av rotter. Du var bare fem, men heldigvis var du sterk. Til slutt, da de bombarderte oss med tungt artilleri, var det ikke mer vi kunne gjøre. Paris kapitulerte.» Hun sukket. «Tyskerne dro tilbake til Tyskland, men de tvang oss til å avstå Alsace og Lorraine – disse vakre områdene på vår side av Rhinen, med sine vinmarker og fjell. Frankrike ble ydmyket.»

«Det var etter det far ble drept. Du sa bestandig at han døde i kamp. Men jeg forsto det aldri helt. Lærerne på skolen sier at …»

«Ikke bry deg om hva de sier,» avbrøt moren. Hun tidde imidlertid, og i ansiktet hennes kunne det et kort øyeblikk skimtes en antydning til et smil.

«Du skjønner det,» fortsatte hun, «at da jeg ville gifte meg med faren din, var ikke familien min veldig fornøyd. Vi var temmelig fattige, men far var skolelærer og ville at jeg skulle gifte meg med en mann med utdannelse. Jean Le Sourd var sønn av en arbeider, nesten uten skolegang. Han arbeidet som setter på et trykkeri. Men han var i besittelse av en voldsom nysgjerrighet.»

«Og hvordan gikk det?»

«Far bestemte seg for å gi min fremtidige ektemann en utdannelse. Og din far hadde ikke noe imot det. Han var faktisk en flink student, og snart leste han alt mulig. Jeg tror han leste mer enn noen annen mann jeg vet om. Og det var gjennom studiene han fikk de overbevisningene han døde for.»

«Han trodde på Revolusjonen.»

«Din far skjønte etter hvert at ikke engang revolusjon var nok tilstrekkelig. På den tiden du ble født, visste han at den eneste farbare veien var at folket styrte og privat eiendomsrett ble avskaffet. Og mange tapre mennesker mente det samme som ham.»

På sin høyre side, bak noen trær, kunne de nå skimte kirkegårdens ytre mur. De var nesten fremme ved bestemmelsesstedet.

«For fire år siden,» fortsatte hun, «virket det som om anledningen var der. Napoleon III var beseiret. Regjeringen var i hendene på nasjonalforsamlingen, som hadde flyktet til palasset i Versailles. Representantene var så konservative at vi fryktet de skulle gå inn for et nytt kongedømme. Du skjønner det at nasjonalforsamlingen fryktet Paris, fordi vi hadde vår egen milits og mange kanoner oppe på åsene ved Montmartre. De sendte styrker for å erobre kanonene våre. Men soldatene deres sluttet seg til oss. Og plutselig skjedde det: Paris bestemte seg for å styre seg selv. Det var Pariskommunen.»

«Lærerne mine sier at det ikke gikk bra.»

«De lyver. Den tidlige våren var en vidunderlig tid. Alt virket. Kommunen tok over Kirkens eiendommer. De begynte å gi kvinnene rettigheter. Vi viftet med folkets røde flagg. Mennesker som din far organiserte hele distrikter i arbeiderstyrte områder. Nasjonalforsamlingen i Versailles var vettskremt.»

«Så angrep nasjonalforsamlingen Paris?»

«De var sterkere da. De hadde en stor hær. Tyskerne sendte til og med tilbake krigsfanger for å forsterke Versailles-hæren mot folket. Vi forsvarte Paris’ porter. Vi satte opp barrikader i gatene. Byens fattige kjempet som helter. Men til slutt ble de for sterke for oss. Den siste uken i mai – Den blodige uken – var den verste …»

Enken Le Sourd tidde en stund. De hadde nå nådd det sørøstre hjørnet på kirkegården, stien var blitt brattere der den svingte til venstre oppover mot den sentrale høyden. Til høyre for den steinsatte gangveien, i bunnen av en liten skråning, så de den glatte steinfasaden på kirkegårdens yttermur. Foran den var det et lite, trekantet jordstykke. Det var et uanselig lite hjørne av kirkegården som aldri hadde fått noen verdighet eller navn.

«Til slutt,» fortsatte enken med lav stemme, «var fattigkvarteret Belleville like i nærheten her, det eneste området som holdt ut. Noen av våre folk kjempet der oppe.» Hun pekte mot gravene på høyden bak dem. «Omsider var det over. De siste hundre eller så av kommunardene ble tatt til fange. En av dem var din far.»

«Mener du at de ble satt i fengsel?»

«Nei. Det var en offiser som ledet styrkene. Han ga ordre om å føre fangene ned dit.» Hun pekte på den glatte delen av muren. «Han stilte opp soldatene og ga dem ordre om å skyte fangene. Helt uten videre. Så dette er stedet der din far døde, og sånn skjedde det. Nå vet du det.»

Den høye, tynne Le Sourd-enken begynte plutselig å gråte. Sønnen sto og så på henne. Men snart tok hun seg sammen og ble bare stående og stirre et par minutter med tomt blikk på muren der ekteskapet hennes hadde tatt slutt.

«La oss gå nå,» sa hun. Og de begynte på tilbaketuren.

De kunne nesten se inngangen til kirkegården da Jacques avbrøt tankene hennes.

«Hva skjedde med den offiseren som fikk dem skutt på den måten?» spurte han.

«Ingenting.»

«Vet du det? Vet du hvem det var?»

«Jeg fant det ut. Han er aristokrat, som du vel kan tenke deg. Det er fremdeles mange av dem igjen i hæren. Mannen er vicomte de Cygne.» Hun trakk på skuldrene. «Han har en sønn som er yngre enn deg, som heter Roland.»

Jacques Le Sourd er stille et øyeblikk.

«Da skal jeg en dag drepe sønnen hans.» Det ble sagt på en rolig måte, men det var endelig.

Moren svarte ikke. Hun gikk ti-tolv skritt. Skulle hun si at han ikke måtte tenke på hevn? Ikke i det hele tatt. Kjærligheten hennes hadde vært lidenskapelig, og lidenskapen viser ingen nåde. De rettskafne slår til mot sine fiender. Det er deres skjebne.

«Vær tålmodig, Jacques,» svarte hun. «Vent til tiden er inne.»

«Jeg skal vente,» sa gutten. «Men Roland de Cygne skal dø.»

Kapittel 2

1883

DAGEN STARTET DÅRLIG. Lillebroren hans, Luc, var forsvunnet.

Thomas Gascon elsket familien sin. Adèle, den eldste søsteren, hadde giftet seg og flyttet, og hans yngre søster, Nicole, var bare sammen med bestevenninnen, Yvette, som kjedet ham. Men med Luc var det noe spesielt. Han var familiens baby. Den morsomme, lille gutten som alle forgudet. Thomas hadde vært nesten ti da Luc ble født, og han hadde vært hans veileder, filosof og venn hele tiden siden.

Faktisk hadde Luc vært borte kvelden før. Men siden faren hadde forsikret dem om at gutten var sammen med søskenbarna, som bodde bare en drøy kilometer unna, var det ingen som hadde bekymret seg. Først da Thomas skulle gå på arbeid, hadde han hørt morens skrik.

«Mener du at du ikke vet at han er hos søsteren din?»

«Men selvfølgelig er han der.» Farens stemme kom fra sengen. «Han dro dit i går ettermiddag. Hvor skulle han ellers være?»

Monsieur Gascon var en sorgløs mann, han tok tingene som de kom. Han tjente til livets opphold som vannbærer, men han slet seg ikke nettopp ut. «Han arbeider akkurat så mye som han må,» pleide hans kone å si, «og ikke et sekund mer.» Og han var enig med henne, for etter hans oppfatning var det det eneste fornuftige. «Livet er til for å leves,» sa han. «Hvis du ikke kan sitte og ta et glass vin …» Han gjorde en håndbevegelse som viste hva han mente om enhver annen beskjeftigelse. Ikke det at han drakk så mye. Men å sitte var viktig for ham.

Nå dukket han opp, barfot og ubarbert, mens han trakk på seg klærne. Han var klar til å diskutere, men hans kone bet ham av.

«Nicole,» kommanderte hun, «løp til tanten din med én gang og se om Luc er der.» Så snudde hun seg mot ektemannen. «Spør naboene om de har sett sønnen din. Og skam deg!» la hun rasende til.

«Hva skal jeg gjøre?» spurte Thomas.

«Gå på arbeid, selvfølgelig.»

«Men …» Thomas hadde ikke lyst til å gå før han visste at broren var trygg.

«Har du lyst til å komme for sent og miste jobben?» sa moren bryskt. Så myknet hun. «Du er en god gutt, Thomas. Og faren din har sikkert rett, han er nok hos tanten din.» Da hun så at sønnen likevel nølte, la hun til: «Ikke vær lei deg. Hvis han ikke dukker opp, skal jeg sende Nicole for å finne deg. Jeg lover.»

Så løp Thomas nedover Montmartres skråninger.

Selv om han var bekymret for broren, ville han ikke risikere å få sparken. Før han ble vannbærer, hadde faren alltid vært arbeider og gått inn og ut av ulike jobber hele tiden. Men moren hadde alltid ønsket at Thomas skulle lære seg et fag, så han var blitt metallarbeider. Han var litt under middels høy, men kraftig og sterk, og kvikk i oppfattelsen. Han lærte fort, og selv om han ennå ikke hadde fylt tyve, likte de eldre mennene å ha ham på laget sitt og lære ham opp.

Det var en fin morgen sent på våren. Han gikk med åpen skjorte og en kort jakke. De posete buksene ble holdt oppe av et bredt lærbelte, arbeidsstøvlene hans subbet bortover støvet i gaten. Han hadde bare snaut fire kilometer å gå.

Paris’ geografi var enkel. Etter starten med den gamle, ovale bosetningen på Seinens bredder på begge sider av den sentrale øya, hadde byen gradvis vokst opp gjennom århundrene, omsluttet av murer som ble anlagt i stadig større sirkler. På slutten av det attende århundret, like før revolusjonen, var byen omgitt av en tollmur drøyt tre kilometer fra Seinen; i de mange portene var det tollboder bemannet med forhatte skatteoppkrevere. Utenfor denne store ovalen lå en rekke med forsteder og landsbyer, inkludert Père Lachaise-kirkegården i øst og Montmartre i nord. Etter revolusjonen var den upopulære tollmuren blitt revet, og like før den nylige krigen mot tyskerne hadde en omfattende linje med ytre forsvarsverker omsluttet også de ytre forstedene. Men mange av dem, særlig Montmartre, så fremdeles ut som de gamle landsbyene de var.

Ved bunnen av Montmartre krysset Thomas den sjuskete, gamle Place de Clichy og fulgte den lange bulevarden som gikk sørvestover, langs rekken av den revne tollmuren, med byens gater til venstre og den stadig voksende forstaden Batignolles til høyre. Nå og da rumlet en trikk trukket av flere hester sakte forbi ham, men i likhet med arbeidsfolk flest brydde han seg ikke om å betale for å kjøre med trikker og sporvogner som uansett ikke gikk fortere enn en rask marsj.

Etter en halvtime kom han til et langt, elegant gjerde av smijern på sin venstre side. Gjennom gjerdet kunne han se de grønne områdene som utgjorde Parc Monceau. Den tidligere fyrstelige parken, nå et elegant, offentlig område, markerte inngangen til et eksklusivt strøk. Samlet rundt sørsiden av parken lå de imponerende herregårdene til byens mest velstående borgere. Men det mest sjarmerende innslaget lå her oppe ved gjerdet på nordsiden.

Det så ut som et lite, rundt romersk tempel. I virkeligheten var det den gamle tollboden. Men for at den skulle stå i stil med sine aristokratiske omgivelser, var denne hverdagslige konstruksjonen blitt forvandlet til en perfekt rund hall med kuppel, omgitt av klassiske søyler. Thomas likte det lille tempelet. Det betydde også at han hadde nådd bestemmelsesstedet sitt.

Han krysset bulevarden, gikk femti meter nordover og svingte til venstre inn i rue de Chazelles.

For en generasjon siden hadde dette vært et beskjedent område med verksteder og parsellhager. Så hadde det begynt å dukke opp små toetasjes villaer med mansardtak. Og siden baron Haussmann hadde begynt å anlegge sine store gjennomfartsveier gjennom området, kunne en se noen lange, seksetasjes leiegårder ikke langt unna. Prosjektet Thomas arbeidet på, lå i rue de Chazelles 25, på nordsiden av gaten; det løftet seg høyt over takene på de omkringliggende villaene: En gigantisk, avskåret skikkelse, fullført til midjen, svøpt i metalldraperier og omgitt av stillaser. Den var så høy at den kunne sees fra den andre enden av Parc Monceau.

Det var Frihetsgudinnen.

Verkstedet til Gaget, Gauthier et Cie disponerte en stor eiendom mot gaten bakenfor. Der var det flere store, høye verkstedshaller, et støperi og en flyttbar kran. Og midt på området sto den enorme torsoen.

Først gikk Thomas inn i hallen til venstre. Dette var atelieret, der håndverkerne arbeidet ved lange bord med å lage dekorative friser til hodet og fakkelen. Han elsket å se dem arbeide, men den egentlige grunnen til å gå inn hit var at den skallete og korpulente formannen gjerne befant seg her tidlig om morgenen. Og Thomas likte å si et høflig «Bonjour, monsieur» for å minne den mektige mannen om sin eksistens.

Denne morgenen var imidlertid formannen opptatt. Monsieur Bartholdi var der. Mannen som hadde tegnet Frihetsgudinnen, så helt ned til minste detalj ut som den kunstneren han var, med vakre, rene ansiktstrekk, bred panne og et løst halstørkle knyttet i en stor sløyfe. Han hadde arbeidet med denne ideen i årevis. Opprinnelig hadde han tenkt at en slik statue skulle stå ved inngangen til Suezkanalen, porten mot Øst. Det prosjektet var blitt skrinlagt. Men så hadde denne andre, vidunderlige muligheten dukket opp. Ved hjelp av en storslagen offentlig aksjetegning ville det franske folk gi en statue i gave til Amerika; den skulle stå ved innseilingen til New York, porten mot Vest. Og nå var Monsieur Bartholdi blitt en av verdens mest berømte kunstnere.

Uten å våge å avbryte dem, forlot Thomas skuret i en fart og gikk inn i hallen ved siden av.

Selv om Bartholdi hadde tegnet den praktfulle statuen, så gjensto fremdeles et gedigent problem: Hvordan i helsike skulle man få konstruert den? Den originale planen, foreslått av den store franske arkitekten Viollet-le-Duc, hadde gått ut på å bygge statuen rundt en enorm steinsøyle. Men den store mannen hadde dødd uten å etterlate seg videre instruksjoner, og ingen visste hva de skulle gjøre. Omsider hadde en brobygger sagt at han kunne lage et rammeverk for statuen, og dermed var han blitt engasjert som prosjektets ingeniør.

Ingeniøren hadde satt i gang med arbeidet nærmest som om han bygget en bro. Statuen skulle være hul. I stedet for en steinsøyle skulle kjernen bestå av en konstruksjon av bærebjelker i stål. Det ytre rammeverket skulle bestå av et digert stålskjelett. Og på dette skjelettet skulle det nagles tynne kopperplater. Innvendige vindeltrapper ville gjøre det mulig for publikum å komme opp til utsiktsplattformen i statuens diadem.

Ingeniørens plan medførte også at statuen kunne bygges i flere deler samtidig. Frihetsgudinnens høyre hånd skulle holde en svær fakkel opp mot himmelen, men i sin venstre hånd skulle hun holde lovtavlene, der datoen for Uavhengighetserklæringen skulle graveres inn. Dette var den hånden Thomas og hans lag holdt på med.

Det var to andre arbeidere som jobbet sammen med ham på hånden den dagen; begge skjeggete, alvorlige menn i førtiårene. De hilste høflig på ham, og en av dem spurte hvordan det sto til med familien hans.

Det virket ikke passende å svare at lillebroren var forsvunnet. Thomas var redd det kunne føre til ulykke. For hvis du først sa noe høyt, kunne det fort skje.

«De har det bra,» sa han. Nå ville han bare konsentrere seg om arbeidet.

Hånden var enorm. Tolv mann kunne lett få plass på den utstrakte håndflaten og fingrene. Den indre kjernen var et robust rammeverk av tykke jernstenger. Men rundt dette rammeverket var det viklet flere dusin lange, tynne metallstrimler, nesten som remmer. De var bare fem centimeter brede, lå helt tett sammen og fulgte konturene på Bartholdis modell, sånn at når alle var på plass, ville hånden se ut som et lem hos et gigantisk fugleskremsel.

Å sette dem på plass var en tidkrevende tålmodighetsprøve. I over en time arbeidet de tre mennene uten å si noe særlig. Og de ble ikke avbrutt før formannens morgeninspeksjon.

Han var fremdeles sammen med Monsieur Bartholdi. Men de hadde fått selskap av en tredje skikkelse.

Mesteparten av overoppsynet med verkstedene ble utført av ingeniørens assistent. Men i dag hadde ingeniøren selv kommet på besøk.

Om Bartholdi var kunstner til fingerspissene, så så ingeniøren ut som en ingeniør. Der Bartholdis ansikt var langt og poetisk, så det ut som om guden Vulkan hadde smidd ingeniørens hode i smien sin og presset det sammen i en skrustikke. Alt ved mannen var kompakt og ordentlig – det kortklipte håret og skjegget, klærne, bevegelsene – men han strålte også av energi. Og øynene hans, som sto litt ut, hadde en egen glød som antydet at han også kunne drømme.

I flere minutter inspiserte han og Bartholdi den enorme hånden, slo på de tynne jernbåndene, målte litt her og der, før de omsider nikket anerkjennende til formannen og fornøyd erklærte: «Utmerket, mine herrer.» De skulle til å dra da ingeniøren snudde seg mot Thomas og bemerket: «Du er ny her, er du ikke?»

«Jo, monsieur,» sa Thomas.

«Og hva heter du?»

«Thomas Gascon, monsieur.»

«Gascon, hva? Da kommer vel slekten din utvilsomt fra Gascogne?»

«Det vet jeg ikke, sir. Jeg antar det.»

«Gascogne.» Ingeniøren funderte litt, så smilte han. «Den gamle romerske provinsen Aquitania. I det varme sør. Vinens land. Og spritens: La oss ikke glemme Armagnac.»

«Eller De tre musketerer,» fulgte Bartholdi opp. «D’Artagnan var en Gascon.»

«Voilà. Og hva kan vi si om karakteregenskapene til dine landsmenn, monsieur Gascon?» fortsatte ingeniøren muntert. «Er de ikke kjent for ridderlighet, og ære?»

«Det sies at de skryter mye,» sa formannen, som ikke ville bli holdt utenfor.

«Har du det med å skryte, monsieur Gascon?» spurte ingeniøren.

«Jeg har ingenting å skryte av,» svarte Thomas enkelt.

«Nei vel,» sa ingeniøren. «Da kan jeg kanskje hjelpe deg. Hvorfor tror du vi konstruerer statuen på denne spesielle måten?»

«Jeg antar,» sa Thomas, «at det er for at den skal kunne tas fra hverandre og fraktes over Atlanteren.» Han visste at etter at statuen var blitt fullført her i rue de Chazelles, og kopperhuden festet med midlertidige nagler, ville alt sammen bli demontert og satt sammen igjen i New York.

«Det stemmer,» sa ingeniøren. «Men det er også en annen grunn. Statuen skal stå i åpent farvann ved siden av New Yorks havn, utsatt for kraftig vind som vil fange den som et seil. Hvis den er helt stiv, vil den bli utsatt for enorme krefter. Temperaturendringene vil også få metallet til å utvide seg og trekke seg sammen. Kopperhuden kunne sprekke. Så for det første har jeg konstruert innsiden som en metallbro, sånn at den kan bevege seg akkurat nok til å motstå presset. Og for det andre har jeg gjort det sånn at platene av hamret kopper som skal utgjøre huden, blir naglet, hver og en for seg, til disse metallstrimlene – disse ‘sadlene’, som dere metallarbeidere kaller dem. Kopperplatene er festet til rammeverket, men ikke til hverandre. Dermed kan hver plate gli, aldri så lite, mot naboen. På denne måten vil huden aldri sprekke. Du kan ikke se det med det blotte øye, men hele tiden vil Frihetsgudinnen bevege seg. Dette er stor ingeniørkunst. Skjønner du?»

Thomas nikket.

«Bra,» fortsatte ingeniøren. «Og nå skal jeg fortelle deg hva du kan skryte av. På grunn av dette ingeniørarbeidet, og måten dere så omhyggelig har satt den sammen på, vil denne statuen vår vare i århundrer. Utallige millioner mennesker vil se den. Min unge venn, dette vil bli den mest berømte konstruksjonen som du, eller jeg, noen gang vil bygge. Det er noe vi kan være stolte av, synes du ikke?»

«Jo, monsieur Eiffel,» sa Thomas.

Eiffel smilte til ham. Bartholdi smilte til ham. Selv formannen smilte, og Thomas følte seg svært lykkelig.

Akkurat da så han søsteren Nicole i døråpningen.

Hun prøvde å fange oppmerksomheten hans, men var redd for å komme inn. Hun gjennomgikk en fase der leggene hennes var så tynne som stilker, og med det bleke ansiktet og de store øynene så hun svært sårbar ut. Hvis moren hadde sendt henne hele veien hit, kunne det bare bety at Luc fremdeles var borte. Eller noe enda verre.

Men for et tidspunkt å komme på. Hvis hun bare hadde kunnet vente til formannen og de besøkende hadde gått. Han så de bønnfallende øynene hennes mens han prøvde å ignorere henne.

Men ingenting unngikk formannens blikk. Da han merket hvordan Thomas ble distrahert av noe, snudde han seg brått og stirret på Nicole.

«Hvem er det?»

«Min søster, monsieur.» Det var ingen vits å lyve.

«Hvorfor avbryter hun deg?»

«Lillebroren min var forsvunnet i morges, sir. Jeg tror han må … Jeg vet ikke.»

Formannen var ikke fornøyd. Han så på Nicole og gjorde tegn til at hun skulle komme bort til ham.

«Nå,» sa han bryskt. «Hva er det?»

«Mor sendte meg for å finne Thomas, monsieur. Luc, broren min, er ikke å finne noen steder. De skal gå til politiet.»

«Da har de ikke bruk for Thomas.» Han gjorde tegn til at hun skulle gå.

Den lille jenta måpte. Ufrivillig begynte Thomas å gå mot henne, men tok seg i det.

Han kunne ikke risikere å miste jobben. Formannen var kanskje streng, men det han sa, var logisk. Kanskje hvis saken var blitt forelagt ham under fire øyne … Men ikke med monsieur Bartholdi og monsieur Eiffel som tilskuere. Han måtte opprettholde disiplinen.

Hvis bare Nicole kunne gå sin vei. Fort. Men hun gjorde ikke det. Det begynte å rykke i ansiktet hennes. Kom hun til å gråte? Hun snudde seg mot ham.

«Hva skal jeg si til mor?»

Han skulle akkurat til å si at hun skulle gå, da stemmen til monsieur Eiffel kom ham i forkjøpet.

«Jeg tror at i dette tilfellet – og bare i dette tilfellet – skal vår unge venn her få gå og finne sin bror. Men i morgen tidlig, monsieur Gascon, forventer vi at du kommer og fullfører dette store arbeidet.» Han snudde seg mot formannen. «Er De enig?»

Formannen trakk på skuldrene, men nikket.

«Gå,» sa formannen deretter til Thomas, som gjerne skulle takket ham ordentlig, men søsteren hadde allerede forsvunnet.

Sett på avstand hadde ikke Montmartre-høyden forandret seg stort siden romertiden. I århundrer hadde det vokst vinstokker her, stelt av lokale nonner i middelalderen, nå var vinmarkene blitt bebygd eller hadde forfalt til gjengrodde jorder. Men én hyggelig forandring hadde funnet sted. Flere vindmøller av tre var blitt reist i nærheten av toppen; de vindfylte seilene deres dreide i vinden og ga stedet et malerisk preg.

Først når man kom nærmere, så man at Montmartre var blitt litt av et rot. For bratt og utilgjengelig til å bli temmet av baron Haussmann ga det fremdeles et landsens inntrykk. Men på steder der Montmartre hadde prøvd å fiffe opp seg selv, syntes det å ha gitt opp; de kronglete gatene og bratte smugene opphørte plutselig og gikk over i stier mellom små trehus og hytter som lå spredt her og der i åssiden.

I alt dette kaoset var ingen steder mer beryktet enn brakkebyen like over høyden på den nordvestre siden. Maquis ble det kalt; krattet, villniset eller til og med slummen. Huset som Gascon-familien bodde i, var et av de bedre; et enkelt reisverk dekket med planker, og med en liten balkong i andre etasje som fikk det til å ligne på en brakkeversjon av en sveitsisk alpehytte. En utvendig trapp førte opp til overetasjen, der familien bodde.

«Hvor har dere lett?» spurte Thomas straks han kom dit.

«Partout, overalt,» sa moren. «Politiet kom.» Skuldertrekningen antydet at hun hadde liten tiltro til dem. Monsieur Gascon satt i et hjørne. Åket han hadde over skuldrene når han bar vann, lå på gulvet ved siden av ham. Han stirret skyldbetynget i gulvet uten å si noe. «Du burde dra og arbeide,» sa hans kone til ham med lav stemme.

«La dem klare seg uten vannet sitt,» sa han utfordrende, «til sønnen min er funnet.» Og Thomas gjettet at faren trodde lille Luc var død.

«Tanten din ga ham en ballong i går, og sendte ham hjem,» fortsatte moren å fortelle Thomas. «Men han kom aldri hit. Ingen av barna på skolen har sett ham. En gutt sa han hadde, men han ombestemte seg. Hvis noen vet noe, sier de det ikke.»

«Jeg drar ut og leter,» sa Thomas. «Hvilken farge var det på ballongen?»

«Blå,» sa moren.

Thomas stanset straks han var kommet ut. Kunne han finne broren? Han sa til seg selv at han kunne. Det virket ikke som det var noen vits i å gjennomsøke Maquis igjen. Nedenfor åsen spredte byens utkant seg nordover til forstaden som ble kalt Saint-Denis. Men så vidt Thomas visste, gikk aldri broren ned dit. Den lille friskolen moren fikk ham til å gå på, og de fleste andre stedene Luc visste om, lå oppe på høyden. Thomas begynte å klatre.

Moulin de la Galette sto på kanten like ovenfor Maquis. Den var en av et par vindmøller som ble eid av en foretaksom familie som hadde etablert en guinguette-bar med et lite dansegulv der. Folk kom fra byen for å nyte noen billige drinker og den rustikke sjarmen, og Luc besøkte ofte stedet. Han sang for gjestene og fikk tips.

Bareieren feide gulvet.

«Politiet har vært her allerede,» sa han. «Luc var ikke her i går kveld.»

«Han kan ha hatt en blå ballong.»

«Ingen ballong.»

Thomas fulgte flere gater, stanset nå og da for å spørre om noen kunne huske en gutt med en ballong fra kvelden før. Ingen gjorde det. Det var vanskelig ikke å miste motet, men han tvang seg videre. Etter å ha gått rundt på denne måten en halvtimes tid, kom han til den store plattformen av jord og stein med utsikt over byen, der de nå, bak et høyt plankegjerde, var i ferd med å reise den store Sacré Coeur-kirken.

Thomas hadde vært syv år under den tyske beleiringen. Han husket den store kanonen oppe i åsen, og kampene over dem, og den forferdelige massakreringen av kommunardene da regjeringsstyrkene kom fra Versailles. Faren hadde passet på å holde seg unna alt bråk – eller kanskje han bare var for lat – men i likhet med de fleste arbeiderne hadde han lite til overs for dette enorme seiersmonumentet over katolsk orden som den konservative, nye republikken plasserte på høyden for å skue utover byen. Thomas hadde imidlertid vært fascinert – ikke av kirkens betydning, men av hvordan det store byggverket ble reist.

Og av den grunn, mens han sto der og betraktet dette hellige stedet på Montmartres høyde, begynte han å kjenne en følelse av frykt.

Åssiden besto for det meste av en myk steinsort som ble kalt gipsstein, og som hadde to egenskaper. For det første ville den løse seg sakte opp i vann, og utgjorde derfor et dårlig fundament for enhver større bygning. For det andre kunne den når den ble varmet opp, lett males til det pulveret man lagde murpuss av. Av den grunn hadde man gravd seg inn i åsene ved Montmartre for å hente ut gipsstein. Og så berømte hadde disse steinbruddene blitt at selv på andre siden av verdenshavene var hvit murpuss blitt kjent som murpuss fra Paris.

Da bygningsarbeiderne på Sacré Coeur begynte på oppgaven sin, fant de derfor ut at grunnen ikke bare var løs, men så gjennomhullet av gruveganger og tunneler at hvis man hadde plassert det store byggverket direkte oppå den, ville hele høyden ha kollapset og etterlatt kirken i et formidabelt synkehull.

Løsningen hadde vært veldig fransk: En kombinasjon av elegant logikk og store ambisjoner. Man gravde treogåtti dype sjakter, hver tredve meter dyp, og fylte dem med betong. På disse mektige søylene ble krypten konstruert som en plattform – den var som en kasse nesten like dyp som kirken over den. Bare dette arbeidet hadde tatt nesten et tiår, og på slutten kommenterte selv de som hadde hatet det, prosjektet med et skjevt smil: «Montmartre holder ikke kirken oppe. Det er kirken som holder Montmartre oppe.»

Hver eneste uke hadde Thomas gått opp til byggeplassen for å se. Noen ganger tok en vennlig arbeider ham med og lot ham studere de hulelignende utgravningene og det omfattende murverket på nært hold. Selv etter at arbeidet med selve kirken hadde tatt til, var byggeplassen fremdeles et virvar av gjørme, full av huller og grøfter. Og når han nå sto her og stirret på det høye plankegjerdet, slo tanken ham med grusom kraft: Hva om kroppen til den stakkars lillebroren hans var blitt dumpet et eller annen sted på byggeplassen? Det kunne ta dager før han ble funnet, hvis han ikke allerede var blitt dekket av masse. Eller hva om han var blitt dratt inn i nettverket av tunneler og sjakter nedenfor? Det førte veier inn i labyrinten, men straks en var kommet inn i den, var det lett å gå seg vill. Befant Luc seg der nede, i åsens mørke og hemmelige rom?

Nei, sa han til seg selv. Nei. Han måtte ikke tenke sånn. Luc var i live. Ventet bare på å bli funnet. Nå måtte han bare konsentrere seg. Hvor kunne han være?

Han fortsatte til hjørnet på gaten nedenfor, der stanset han. Foran ham lå hele Paris. Her og der kunne han se en gyllen kuppel, eller et kirketårn som hevet seg over hustakene. På hovedøya i Seinen raget tårnene på Notre Dame-katedralen over alt annet. Og over dem hersket den blå himmelen, uforstyrret. Og uten å fortelle ham noe.

Han prøvde å be. Men Gud og Hans engler var også tause.

Etter en stund begynte han å gå bortover gaten som førte vestover langs åsen. Det var noen hus her, av det bedre slaget, med små hager. Veien begynte å gå nedover. På høyre side dukket det opp en bratt skrent med en hagemur på toppen. Skrenten var dekket av busker.

«Psst. Thomas.» Noen hvisket over han. Han stanset. Hjertet hans gjorde et hopp. Han stirret oppover blant buskene. Han kunne ikke se noen. «Er du alene? Er det noen andre på veien?» Det var Lucs stemme.

«Ingen,» sa Thomas.

«Jeg kommer ned.» Et øyeblikk senere sto Luc ved siden av ham.

Begge hadde de samme milde, brune øynene. Men mens Thomas Gascon var firskåren og kraftig, var den ni år gamle broren Luc en tynn gutt. Trekkene i den unge arbeiderens brunbarkede ansikt var korte og rette, og det kortklipte, brune håret viste allerede de første tegnene på å bli tynnere. Brorens ansikt var blekere, håret var mørkt og langt, og nesen krummere. Han kunne ha vært en ung italiensk gutt – utseendet hadde han etter farens mor, som hadde kommet til Paris fra Toulon.

Han var skitten og håret sto til alle kanter, men bortsett fra det så han ikke så ille ut.

«Jeg er sulten,» sa han. Han hadde gjemt seg her hele natten. «Jeg hadde tenkt å vente til i kveld før jeg gikk ned åsen, så jeg kunne møte deg når du kom tilbake fra arbeidet,» forklarte han.

«Men hvorfor dro du ikke hjem? Mor og far er syke av engstelse.»

Luc ristet på hodet.

«De sa at de ville vente på meg. De sa at de ville drepe meg.»

«Hvem?»

«Dalou-guttene.»

«Åh.» Dette var alvor. Det var mange gategjenger i Maquis, men Dalou-guttene var ondskapsfulle. Hvis de hadde sagt til Luc at de skulle drepe ham, kunne han vente seg en skikkelig medfart. Og de var fullt i stand til å vente på ham hele natten. «Hva hadde du gjort dem?» spurte Thomas.

«Tante Lilly ga meg en ballong. Jeg møtte dem på gaten, og Antoine Dalou sa han ville ha den. Men jeg sa nei. Da slo Jean Dalou meg i bakken og tok den.»

«Og så?»

«Jeg var lei meg. Jeg gråt.»

«Og?»

«Idet de gikk, kastet jeg en knust flaske på ballongen så den sprakk.»

«Hvorfor gjorde du det?»

«For at ikke de skulle ha den heller.»

Thomas ristet på hodet.

«Det var idiotisk.»

«Så kom de for å ta meg, og Antoine tok opp noen store steiner som han skulle kaste på meg, og jeg løp. Han traff meg én gang, i ryggen. Men jeg kom meg unna. Men de ga ikke opp. Og Jean Dalou ropte at de skulle drepe meg, og at jeg aldri ville komme levende hjem. Så jeg holdt meg unna. Men deg vil de ikke angripe. De vil være redd deg.»

«Jeg kan få deg hjem,» sa Thomas. «Men hva så?»

«Jeg vet ikke. Kan jeg dra og bo i Amerika?»

«Nei.» Thomas tok hånden hans. «La oss gå.»

Så snart Luc var i trygg forvaring hjemme, dro Thomas ut igjen.

Det tok ham ikke lang tid å finne Dalou-guttene. De oppholdt seg i nærheten av hytta der de bodde på den andre siden av Maquis. Mesteparten av den lille gjengen deres syntes å være der: Antoine, på samme alder som Luc, med et smalt ansikt som fikk ham til å ligne en ilder; Jean Dalou, litt penere å se til og et par år eldre, gjengens leder; Guy, som tilhørte Noirfamilien, fetteren deres, en ynkelig utseende gutt med et grusomt bitt – og to-tre andre. Thomas gikk rett på sak.

«Broren min skulle ikke ha smelt den ballongen,» sa han til Jean Dalou. «Men du hadde heller ikke noe med å ta den.»

Ingen sa noe.

«Uansett,» fortsatte Thomas, «så er dette over nå. Men la broren min være i fred, ellers blir jeg sint.»

Jean Dalou svarte ikke. Da snakket Antoine Dalou.

«Jeg har tatt vare på den knuste flasken han kastet. Han skal få den tilbake midt i trynet.»

Instinktivt tok Thomas et skritt mot ham. Da ropte Jean Dalou: «Bertrand!» Et øyeblikk senere gikk døren på hytta opp, og en ung mann kom løpende ut. Thomas bannet stille. Han hadde glemt Jeans eldre bror.

Bertrand Dalou var omtrent på Thomas’ alder. Han arbeidet til og fra på byggeplasser. Han hadde en diger mopp av tjafsete, brunt hår som var både fett og skittent siden han sjelden vasket seg. Han så rasende på Thomas mens Jean Dalou ropte: «Broren hans kastet en knust flaske på Antoine, og nå har han kommet for å gi Antoine juling.»

«Løgner!» ropte Thomas. «Broren min har vært ute hele natten mens politiet lette etter ham, bare fordi disse guttene sa de skulle drepe ham. Jeg kom for å be dem om å la ham være i fred. Vil dere heller at politiet skal komme?»

Bertrand Dalou spyttet. Det spilte ingen rolle hva som var sannheten, og begge to visste det. Her sto det om ære. Og det var bare én måte å ordne opp i den slags i Maquis på. Han begynte å bevege seg i sirkel, og Thomas gjorde det samme.

Thomas hadde aldri slåss med Bertrand før, men siden han var en Dalou, ville han slåss med alle de skitne triksene han kunne. Spørsmålet var hvor mange han kunne.

Det første trekket hans var ikke særlig smart. Han stormet fremover mens han svingte knyttneven mot Thomas’ ansikt for å få ham til å trekke hodet bakover, samtidig som han langet ut et kraftig spark mot skrittet hans. Men i stedet for å parere med foten, hoppet Thomas bakover og grep tak i Bertrands bein og bendte det oppover så Bertrand gikk i bakken. Men Dalou var rask. Thomas rakk knapt å gi ham et spark før han var på beina igjen.

Et øyeblikk senere tok de ryggtak på hverandre. Bertrand prøvde å få ham over ende, men Thomas beholdt balansen og fikk inn et kort, hardt slag like under hjertet som rystet Dalou nok til at Thomas fikk tatt kvelertak på ham. Han klemte til. Men han var ikke forsiktig nok, og Dalou-gutten slo ham så hardt i øyet at han måtte slippe taket.

På nytt sirklet de rundt hverandre. Det dunket i Thomas’ øye, og snart ville det hovne opp. Denne kampen burde ikke vare for lenge.

Dalous neste trekk var listig. Han senket det flokete hodet og stormet mot Thomas, som om han ville treffe ham i kroppen og få ham i bakken. Men i siste sekund så Thomas hånden som kom mot ham med to utstrakte fingre som ville blindet ham om de hadde truffet øynene hans. Fort som lynet hevet han knyttneven foran nesen, sånn at Bertrands fingre traff knokene hans.

Mens han betraktet motstanderen som tok noen skritt bakover, lurte Thomas på hva som nå ville følge. Han trengte ikke å vente lenge. Plutselig stakk Bertrand hånden i lommen. Thomas så hånden på vei ut igjen, og visste hva det betydde. Hvis dette ikke skulle ende altfor blodig, hadde han bare et sekund på seg, og han måtte ikke bomme. Hånden var ute. Barberkniven åpnet seg.

Han sparket. Gudskjelov var han rask. Dalous hånd for voldsomt i været idet barberkniven fløy opp i luften. Med et skrik av smerte hevet Dalou blikket for å se hvor kniven hans ville falle. Det skulle han ikke gjort.

Det var på tide å avslutte kampen. Ett spark til. Et kraftig et. Med perfekt fart og balanse slo Thomas til. Den tunge arbeidsstøvelen hans traff Bertrand i skrittet med en sånn kraft at den fikk den eldste Dalou-broren til å lette fra grunnen så det en stund så ut som han hang som en filledukke i luften, før han gikk i bakken igjen.

Thomas sirklet årvåkent rundt ham, klar til å slå til igjen, men det var ikke nødvendig. Bertrand Dalou ble liggende.

Det var over. Orden, slik den var i Maquis, var blitt gjenopprettet. Dalou-gjengen ville ikke plage lillebroren hans mer.

Det hersket glede i Gascon-familien den kvelden. Da Thomas hadde kommet hjem tidligere på dagen, hadde moren vært bekymret over øyet hans, som var i ferd med å bli svart. Men faren hadde forstått. «Er det unnagjort?» hadde han spurt, og etter at Thomas hadde nikket, hadde han ikke sagt mer. Så hadde moren sagt at hun ville stelle i stand et bedre måltid om kvelden, og hadde forsvunnet til markedet sammen med Nicole. Luc hadde sovet et par timer.

Sent på ettermiddagen fylte den rike duften av ragu boligen, og de satte seg til å spise lenge før solnedgang. Løksuppe; de fattiges føde, men ikke desto mindre velsmakende. Ferske baguetter fra bakeren. Madame Gascons ragu besto vanligvis av svinelabber, grønnsaker og det hun måtte ha av krydder, mat som var like billig som den var helsebringende. Men i dag var det biter av oksekjøtt som svømte i en saus som var tykkere enn noen de hadde smakt på lange tider. Så var det en Camembert og en geitost og en hard Gruyère, alt skylt ned med billig rødvin.

Luc hadde kommet seg etter skrekkopplevelsen, og ga dem en imitasjon av Antoine Dalou som fikk dem til å vri seg i latter. Thomas fortalte om sitt møte med monsieur Eiffel, og hva han hadde sagt om Frihetsgudinnen. Da kom det plutselig et pip fra Luc igjen.

«Jeg har lyst til å bo i Amerika.»

Han ble møtt med protester.

«Vil du dra fra oss alle sammen?» spurte moren.

«Jeg vil at dere skal komme også,» sa Luc. Men ingen hadde lyst til å dra.

«Amerika er et bra land. Det er ingen tvil om det,» sa monsieur Gascon velvillig. «De har alt mulig der. Store byer – men selvfølgelig ikke som Paris. Men store innsjøer og fjell og prærier så langt øyet rekker. Hvis landet du bor i ikke er så bra – hvis du er engelsk eller tysk eller italiensk – med mindre du er rik … Alors … er det sannsynligvis bedre i Amerika. Men her i Frankrike har vi alt. Vi har fjell – Alpene og Pyreneene – vi har store elver som Seinen og Rhône, vi har enorme skoger og landbruksområder. Vi har byer og katedraler og romerske ruiner i sør. Vi har all slags klima. Vi har verdens beste viner. Og vi har tre hundre ulike ostetyper. Hva mer ønsker du?»

«Vi har ingen ørkener, pappa,» sa Nicole.

«Mais oui, lille venn. Det har vi.» Monsieur Gascon blåste seg opp som om han hadde stelt i stand festmåltidet på egen hånd. «Da jeg var på din alder, dro Frankrike til Afrika og erobret Algerie. Der har vi all den ørkenen vi måtte ønske.»

«Det stemmer,» lo Thomas.

«Men folk slåss ikke mot hverandre i Amerika,» sa Luc med følelse.

«Hva er det du sier?» utbrøt faren. «De slåss hele tiden i Amerika. Først sloss de mot engelskmennene. Så indianerne. Deretter sloss de mot hverandre. De er verre enn oss.»

«Bli her og vær takknemlig,» sa moren ømt.

«Så lenge Thomas passer på meg,» sa Luc.

«Ja,» sa monsieur Gascon og så stolt på sin eldste sønn, «la oss skåle for det.» Og det gjorde de.

Da Thomas hadde stått opp neste morgen, gikk han bort til lillebroren.

«Vet du hva?» sa han. «Du er veldig morsom. Du burde fortsette med det. Få folk til å le. Da vil til og med Dalou-guttene like deg.»

Da han kom på arbeid, var formannen på utkikk etter ham.

«Fant du broren din?»

«Oui, monsieur.»

Formannen betraktet øyet hans.

«Ser du nok til å kunne jobbe?»

«Oui, monsieur.»

Formannen nikket. En stilte ikke spørsmål til folk fra Maquis.

Så Thomas arbeidet uforstyrret hele dagen. Monsieur Eiffel kom ikke forbi.

Følgende lørdag morgen sto tante Éloïse på den store, åpne plassen kjent som Notre Dame-katedralens forgård, og så på de tre Blanchard-barna som sto på rekke foran henne. Hun tenkte at hennes bror Jean og hans kone slett ikke hadde gjort det så verst.

Gérard, som med sine seksten år var den eldste, var en helstøpt, bestemt kar med et firkantet, hardt ansikt. Han kom helt sikkert til å bli sin fars partner en dag. Hun måtte innrømme at hun foretrakk hans yngre bror, Marc. Han ville bli høy og vakker som faren, men med en litt slankere kroppsbygning, og som den intellektuelle og fantasifulle gutten han var, sto han henne nærmere åndelig sett. Riktignok var skolearbeidet hans noe ujevnt, og han hadde en tendens til å dagdrømme. «Men du burde ikke være urolig for ham,» hadde hun sagt til Jules når han bekymret seg. «Tretten år gamle gutter er ofte noen drømmere. Og hvem vet, kanskje vil han en gang skape noe innen kunsten eller litteraturen som vil gjøre navnet vårt berømt.»

Og så var det lille Marie. Hun var bare åtte år, og tante Éloïse kunne ennå ikke si stort om karakteregenskapene hennes. Men hun var søt og snill – det var helt sikkert. Og hvordan var det mulig ikke å elske de blå øynene, alle de gylne krøllene og den sjarmerende oppstoppernesen som en dag fort kunne bli rett og vakker?

Men hos ett av de tre barna virket det på tante Éloïse som om hun hadde oppdaget en karakterbrist. Ikke noe alvorlig, men dog bekymringsfullt. Selv om hennes antagelser stemte, kunne det kanskje rettes på. Og dessuten, minnet hun seg selv på, var ingen perfekt.

I mellomtiden var det hennes oppgave i familien, slik hun så det, å tilføre dem alle de åndelige gavene hun kunne. Det var derfor hun denne morgenen på vei til å besøke Île de la Cité, hadde lagt veien om vidunderlige Sainte-Chapelle.

Marc likte tantens høyreiste eleganse, og det faktum at hun visste så mange ting. De hadde stått i det høye, malte kapellet, badet i det varme lyset fra de store vinduene, og sett opp på de høye blå og gylne gotiske hvelvingene. Han var blitt rørt av stedets skjønnhet.

«Det er som et utsmykket skrin, ikke sant?» hadde tante Éloïse sagt med lav stemme. «Det er fordi at da kong Ludvig IX, som vi kaller Ludvig den hellige, var på korstog for seks hundre år siden, solgte keiseren av Bysants – som du kan være sikker på trengte penger – ham noen av de viktigste relikviene innen kristendommen, deriblant et stykke av Jesu kors og selve tornekronen. Derfor bygde Ludvig den hellige dette kapellet som et stort relikvieskrin for de guddommelige skattene. Som kjent tok det ofte flere hundre år å bygge katedraler som Notre Dame, men Sainte-Chapelle ble bygd på bare fem år og i én stilart. Det er derfor den er så perfekt.»

«Hva var de andre relikviene?» hadde Marc spurt.

«En nagle fra korset, en mirakuløs kappe som ble båret av Jesu som barn, spydet som gjennomboret Hans side, noen dråper av Hans blod og litt melk fra den hellige jomfru Maria. Og også Moses’ stav.»

«Tror du de var ekte?»

«Det vet jeg ikke. Men kapellet var det vakreste i verden.» Hun hadde tidd et øyeblikk. «Dessverre,» fortsatte hun, «må jeg imidlertid si at under revolusjonen ble dette stedet totalt ødelagt. Opprørerne – som ikke var det minste religiøse – rev det fra hverandre … Sainte-Chapelle ble fullstendig rasert. Revolusjonen hadde sine gode sider, men ødeleggelsen av dette kapellet var ikke en av dem.» Hun hadde snudd seg mot Marc og løftet en finger. «Derfor er det så viktig, Marc – særlig i tider med krig og oppstand – at det finnes kulturelle og humane mennesker som kan beskytte arven vår.»

Hvorfor henvendte hun seg bestandig til ham med disse bemerkningene, og ikke til broren? Han hadde sett Gérard heve blikket mot himmelen i ren kjedsomhet. Men broren kjedet seg ikke egentlig, tenkte Marc. Han var sjalu fordi tante Éloïse så tydelig satte større pris på Marc enn på ham.

Tante Éloïse var ustoppelig.

«Heldigvis blir ikke vakre ting så lett ødelagt – i det minste ikke i Frankrike. Og Viollet-le-Duc, arkitekten, restaurerte Sainte-Chapelle tilbake til sin tidligere storhet, slik vi kan se det nå. Det er fantastisk, nærmest et under.» Hun så anerkjennende på Marc igjen. «Så du skjønner det, min kjære Marc, at uansett hvor ille tingene kan virke, så må vi aldri gi opp. Så lenge det finnes kunstnere og arkitekter og mesener – og du kan bli hva som helst av dette – kan det til og med utrettes mirakler.»

Og nå sto de foran Notre Dames mektige tårn. Ved siden av dem var det en diger rytterstatue av Karl den store. Tante Éloïse, som følte at hun ikke hadde viet Gérard nok oppmerksomhet i Sainte-Chapelle, bemerket at det var først like før han selv ble født at middelalderbygningene fra det gamle Paris var blitt fjernet fra plassen. «Frem til da, Gérard, var Notre Dame omgitt av hus med gavler og trange smug – akkurat som i Ringeren i Notre Dame,» la hun muntert til.

«Jeg er glad de ble ødelagt,» sa han grettent.

Tante Éloïse ble stille. Var det noe utfordrende i stemmen hans? Trodde han kanskje at hun elsket hvert eneste maleriske minne fra middelalderen? Lot han henne få vite at han gjerne skulle knuse hennes egne følelser, slik baron Haussmann gjorde med rivningsgjengene sine?

«Jeg er helt enig med deg, Gérard,» sa hun med et sjarmerende smil. «For det første var det bare en liten plass foran katedralen, og den var fylt med beryktede handelsboder. Og for det andre – på den tiden de gamle husene ble revet, sto de og råtnet, og folk levde som rotter i dem. Mens nå» – hun slo ut med armen – «har vi denne strålende plassen å glede oss over.»

Det syntes å få ham til å tie. Det var på tide å ta seg litt av lille Marie. Men da hun snudde seg mot den lille jenta, la tante Éloïse merke til at hun så lei seg ut. «Er det noe i veien, chérie?» spurte hun.

«Nei, tante Éloïse,» sa Marie.

Det hadde vært rett etter frokost det forferdelige hadde skjedd. Marie gikk ut fra at det hadde vært hennes egen feil, som hadde vært så dum å la dagboken ligge på bordet på rommet sitt. Vanligvis var den nedlåst i en skuff. Men uansett hadde Gérard kommet inn på rommet når hun ikke var der, og lest den.

Selv det hadde ikke vært så ille, hadde det ikke vært for at hun nettopp hadde betrodd den en hemmelighet som hun for alt i verden ikke ville at noen skulle få vite. Hun var forelsket. I en av Marcs skolekamerater.

«Nå, lillesøster,» sa han ubarmhjertig. «Jeg ser du har hemmeligheter i livet ditt.»

«Det har du ikke noe med,» ropte hun, og rødmet av skam.

«Vi har alle våre hemmeligheter,» sa han, og ga henne foraktelig dagboken tilbake. «Men dine er ikke særlig interessante. Kanskje vil det bli noe mer spennende å lese når du blir eldre.»

«Ikke si det til noen,» ba hun.

«Hvem skulle jeg si det til?» sa han kjølig. «Hvem ville bry seg?»

«Forsvinn! Jeg hater deg!» Hun hadde så vidt sluttet å gråte av ydmykelse og sinne da tante Éloïse kom for å hente dem.

Tante Éloïse vrengte hjernen for å komme på noe som kunne interessere Marie. Det var én historie som dukket opp i tankene hennes. Den egnet seg kanskje ikke for en pent oppdratt pike på åtte, men med noen få tilpasninger …

«Det er en vidunderlig fortelling, Marie, en sann kjærlighetshistorie, som er knyttet til denne plassen. Har du hørt beretningen om Abelard og Héloïse?» Marie ristet på hodet. «Bra.» Tante Éloïse sendte de to guttene et strengt blikk. «Jeg skal fortelle historien, og Gérard og Marc, jeg ønsker ingen avbrytelser eller bemerkninger fra dere. Forstått?» Hun snudde seg mot Marie igjen.

«En gang for lenge siden, Marie,» begynte hun, «i middelalderen, like før denne katedralen ble bygd, sto det en stor, gammel, men ikke på langt nær så vakker kirke på dette stedet. Dessuten var det noe annet veldig viktig som befant seg her. Er det noen av dere som vet hva det var?»

«Universitetet,» sa Marc.

«Nettopp. Før det flyttet over til venstre bredd – til området vi nå kaller Sorbonne – holdt universitetet i Paris, som egentlig var en skole for prester, til i noen av husene her på Île de la Cité, like ved den gamle katedralen. Og på universitetet var det en filosof som het Abelard. Hans forelesninger var så strålende at det kom studenter fra hele Europa for å høre på ham.»

«Hvor gammel var han?» spurte Maria.

«Ikke så gammel.» Tante Éloïse smilte. «Han bodde i huset til en viktig prest som het Fulbert. Og der bodde også Fulberts unge niese, som het Héloïse.»

«Var hun pen?» ville Marie vite.

«Utvilsomt. Men enda viktigere var det at Héloïse var en svært bemerkelsesverdig og intelligent pike. Hun kunne lese latin og gresk, ja, til og med hebraisk. Hun tok timer hos Abelard. Og det skal ikke overraske noen at disse to uvanlige menneskene ble glad i hverandre. De giftet seg i all hemmelighet, og fikk en sønn som de kalte Astrolabe.»

«Astrolabe?»

«Det er et instrument som viser stjernenes posisjon på himmelen. Jeg medgir at navnet er litt merkelig, men det viser at kjærligheten deres var fullstendig kosmisk. Men Héloïses onkel Fulbert ble svært sint. Han straffet Abelard og sørget for å skille dem. Abelard dro sin vei, men fortsatte å være en berømt filosof. Og Héloïse ble nonne, og senere en kjent abbedisse. Og hun og Abelard skrev noen helt usedvanlige brev til hverandre. Hun var en av sin tids mest bemerkelsesverdige kvinner.»

«Elsket de fremdeles hverandre?» spurte Marie.

«Ettersom tiden gikk, ble Abelard litt kjølig. Menn er ikke bestandig snille.»

«Neimen om de er,» sa barnet rasende, og skulte stygt på Gérard.

«Men de elskende ble begravd sammen, og ligger nå på Père Lachaise-kirkegården.»

«Og ble du oppkalt etter Héloïse? Er du som henne?»

«Nei, jeg ble oppkalt etter min bestemor Éloïse.» Tante Éloïse smilte. «Og mitt liv har vært ganske annerledes. Men historien er berømt, og den viser at selv om vi ikke kan være lykkelige hele tiden, så kan vi ha et liv som er rikt på alle måter.»

Marc studerte tanten nøye. Måten hun hadde endret fortellingen på, hadde moret ham. Fulberts avstraffelse av Abelard hadde vært mye mye mer grusom: Han hadde hyret en gjeng med banditter som hadde kastrert filosofen.

Han visste også at noe annet av det tante Éloïse hadde sagt, ikke var helt sant. Et år tidligere hadde faren hans fortalt ham: «Tanten din ønsket å gifte seg med en mann som er en ganske berømt forfatter nå, men dessverre giftet han seg med en annen. Ikke si at jeg har fortalt det. Hun har hatt andre tilbud, men hun har ikke funnet noen som hun synes er interessante nok.» Faren hadde ristet på hodet. «Hun er en svært attraktiv kvinne, men altfor selvstendig.»

Marc visste at tanten hadde venner som var forfattere og kunstnere. Da han hadde vist talenter for å tegne på skolen, var det alltid hennes synspunkter han hadde lyttet til. Han kunne lett forestille seg tante Éloïse som en abbedisse i middelalderen, eller som en av de kvinnene i det attende århundret som holdt salonger der opplysningstidens store menn vanket. Hadde hun hatt elskere? Hvis så var tilfelle, var det aldri noen i den respektable Blanchard-familien som hadde ymtet så mye som et ord om det.

Det var bare en kort spasertur til Petit Pont-broen, der de så over vannet mot venstre bredd. Tante Éloïse prøvde å engasjere Gérard i en ny samtale.

«Île de la Cité er akkurat som en båt i elven, synes du ikke?»

«Kanskje det.»

«Vet du, Gérard, at på våpenskjoldet sitt har Paris et bilde av et skip? Husker du byens latinske motto? Surgit nec mergitur; uansett vær, seiler skipet videre. Det synker aldri. Det er Paris’ historie i et nøtteskall.»

Gérard trakk på skuldrene. De fleste pariserne var stolte av byen og dens severdigheter. Folk kom fra hele verden for å se dem. Men sannheten var at han ga blaffen i dem. Han visste at tante Éloïse og Marc så ned på ham på grunn av det. Og det samme ville utvilsomt lille Marie også gjøre en vakker dag. Vel, la dem bare gjøre det. Han visste hva han skulle gjøre her i livet. Han skulle ta seg av familiens forretninger.

Ingen andre i familien kunne gjøre det. Bestefaren hadde sett det helt fra starten av. «Gérard er den med det beste hodet,» hadde han sagt da Gérard var bare ti. Marc var ubrukelig. Han var som tante Éloïse; full av unyttige ideer og innfall. Lille Marie var jente, henne trengte han ikke å ta med i betraktning. Selv faren, tenkte Gérard i sitt stille sinn, var bare en stakkars oppsynsmann.

Jules Blanchard hadde ventet til faren var død med å oppfylle drømmen sin. For tre år siden hadde hans elegante varemagasin åpnet. Frekt nok hadde han valgt et sted på Haussmann-bulevarden, bak Paris-operaen og bare et steinkast fra det store Printemps-magasinet. I likhet med Printemps tilbød han kvalitetsklær til faste priser som middelklassen hadde råd til, inkludert noen familier som han hadde inngått eksklusive avtaler med. Han kalte butikken Joséphine.

Hvorfor Joséphine? hadde familien spurt. Etter keiserinne Joséphine, selvfølgelig, hadde han forklart. Hun hadde vært Napoleons kone, hun var eksotisk, og selv om hun hadde visse karakterbrister, var hun bestandig elegant. Det var et perfekt navn, hadde han sagt.

Jules hadde tatt opp store lån for å finansiere det. Det måtte innrømmes at han hadde hatt en helvetes flaks. Bare et år etter at Joséphine åpnet, hadde det mektige Printemps-magasinet brent ned til grunnen, og var ennå ikke ferdig gjenoppbygd. Med hovedkonkurrenten midlertidig satt ut av spill, var Joséphine en blomstrende forretning. «Få høyet i hus mens solen skinner,» hadde Jules muntert bemerket.

Men Gérard var ikke imponert. Han hatet detaljhandel. Engrosvirksomheten, som faren heldigvis hadde beholdt, produserte likvider, detaljhandelen spiste dem. Grossister kunne låne ut penger. Detaljhandlere lånte. Et grossistlager var en enkel, funksjonell bygning som varte i generasjoner. Et varemagasin var som en teaterscene. Broren, Marc, elsket det glitrende magasinet, og Gérards hemmelige frykt var at han en dag ville ønske å drive det. Det måtte for enhver pris bli forhindret.

For Gérards plan var enkel. En dag, når faren trakk seg tilbake eller døde, og hvis varehuset i mellomtiden ikke hadde ruinert dem, ville han kvitte seg med det. Selge det, om mulig. Hvis ikke stenge det.