R.S. Pateman

Hva skjedde med Amy?

Roman

Oversatt av Nina Aspen, MNO

imagesjuritzen forlag

THE SECOND LIFE OF AMY ARCHER

Copyright © R. S. Pateman 2013

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale, kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Anne Kragelund

Omslagsfoto: © Mark Owen / Trevillion Images

Forfatterfoto: Patrick Mills

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-659-5 (epub)
ISBN 978-82-8205-565-9 (trykk)

Til mamma, Sue og Ellie
&
Elsie P.,
som sa det ville bli sånn

1

DET HENDER JEG får et glimt av henne på karusellen som snurrer fort rundt og rundt. Hører henne fnise på den knirkende rutsjebanen. Men hun er naturligvis ikke der. Det er heller ikke rutsjebanen eller huskene.

Kommunen har revet det falleferdige huskestativet og karusellen og erstattet apparatene med mer moderne lekeapparater: en huske med babysete, gyroskop, fontene og sandkasse med platåer og taubaner på kryss og tvers. For sikker, men spennende, lek.

De har dessuten flyttet selve lekeplassen, skjøvet den til den andre siden av parken ved en kafé. Nå kan foreldre prate og drikke cappuccino mens barna husker, graver og snurrer rundt.

Men jeg er blitt frarøvet det stedet Amy sist ble sett i live.

Den gamle lekeplassen, den som Amy kjente og var så glad i, er blitt slukt av et glatt asfaltdekke der det er tegnet opp baner for en hel rekke forskjellige balleker. Streker og rundinger går på kryss og tvers over asfalten, som om det er sluppet et geometrisett oppå den.

Det later ikke til at noen vet hva banene skal brukes til. Jeg har aldri sett noen bruke dem. I hvert fall ikke til ballek. I dag er det likedan.

Under et bulkete baskeballmål uten nett står en guttegjeng og røyker med hodene bøyd over mobiltelefoner. De ser opp da jeg nærmer meg gjerdet. Jeg presser blomsterbuketten tettere inntil brystet. Cellofanen knitrer.

Jeg unngår blikkene deres mens jeg bøyer meg ned for å sette blomstene mot det blanke, blå nettinggjerdet. Det er også nytt, rettere enn det forrige. Sterkere også, håper jeg, solid nok til å holde barna innenfor.

Jeg tar av meg hanskene og retter på kortet som henger på blomstene. Til den kjære jenta mi. Tilgi meg. Din for alltid, mamma.

Jeg slår hendene mot hverandre og senker hodet. Ordene er utydelige i den kjølige luften, små bønnsigelser som blir borte, akkurat som Amy.

Jeg reiser meg, støtter meg til gjerdet og trekker på meg hanskene. Jeg lurer på om de som holder parken i orden, vil rydde bort blomstene i morgen tidlig slik de gjorde i fjor. Kanskje de ikke vil bli stående så lenge engang.

Blomsterbuketter jeg har sett festet til lyktestolper og som markerer et sted der det har skjedd en skjebnesvanger ulykke, blir hengende til de går i oppløsning og cellofanen rundt dem er blitt grå og fillete. De er like mye veisikkerhetsadvarsler som påminnelser. Det er det samme med blomsterbuketten min, selv om faren den advarer mot, er mer lumsk enn en bil som kjører for fort, og er vanskeligere å forklare til foreldre.

Jeg stopper i enden av grusgangen og snur meg. Om jeg bare hadde vært her for ti år siden, snudd meg, holdt utkikk, slik en mor burde gjøre …

En av guttene vinker sarkastisk. De andre ler og mumler. Blomstene vil antagelig bli sparket rundt før jeg er ute av parken, eller bli kastet gjennom basketballbøylene slik at kronbladene vil gjøre geometrien på asfalten enda mer forvirrende.

Kulden biter i ansiktet. Rim hjemsøker grenene på platanene og legger en funklende hinne over nettene på tennisbanene. Klokka på St. Marks slår ti.

Det er en time til avtalen, nok tid til å ta en kopp kaffe – men ikke i kafeen i parken. Jeg orker ikke å gå forbi lekeplassen, i hvert fall ikke å sitte innen hørevidde fra barnehvin og kjekling. Skrubbsårene og skrammene, tårene og klemmene som trøster. Det er uutholdelig selv på en vanlig dag, og i dag er ikke en vanlig dag.

Jeg drar jakka opp i halsen og går mot utgangen.

Resepsjonisten ser opp idet jeg åpner døra. Hun må være ny. Jeg har ikke sett henne før. Hun smiler fort og effektivt.

“Hva kan jeg hjelpe deg med?”

“Beth Archer,” sier jeg mens jeg knepper opp jakka. “Jeg har en avtale klokka elleve.”

Hun studerer avtaleboka foran seg på pulten. Taggete negler drar seg nedover listen med håndskrevne navn.

“Ja visst. Klokka elleve hos Ian Poynton.” Hun smiler igjen. “Han er ny hos oss.”

“Ja,” sa jeg. “Jeg vet det.”

Jeg har vært usikker på om jeg skulle gå til Ian. Fotografiet på nettsidene viser et gutteaktig ansikt rammet inn av en skoleguttaktig hårfrisyre. Han ser for ung ut til å være kvalifisert til noe som helst, i hvert fall til å snakke med de døde.

Min tvil om hvorvidt han er kvalifisert for jobben, gir næring til den snikende skepsisen jeg har følt hvert eneste år jeg har vært her. Jeg har skjøvet den bort, for jeg ønsker å tro på at Amy kan nå gjennom til meg. Samtidig vil jeg også at håpet om at det fins klarsynte mennesker skal bli innfridd slik jeg ønsker – slik jeg trenger – og at Brians kynisme skal slå feil.

Jeg fikk mannen min til å bli med meg første gang jeg dro hit, like etter at Amy forsvant.

“Om ikke for min skyld, så for Amys,” sa jeg. “Hun er datteren din også.”

Han satt utenfor rommet og okket og bar seg, dunket foten i gulvet, mumlet noe om at det var å kaste bort tiden, at det var et bedrag. Det ble ikke bedre da vi gikk inn og han nektet å hilse på den bitte lille, hvithårede dama som skjøv oss inn i rommet.

Hun presenterte seg som Edna Hussey og ba oss om å folde hendene i bønn mens hun tilkalte sin veileder i ånden, Akara. Brian stønnet, men flettet fingrene slapt i hverandre.

“Jeg får ikke inn noe. Bare en slags motstand,” sa Edna.

Hun plirte konsentrert og fiklet med høreapparatet i venstre øre. Brian foreslo at hun kunne skifte batteri. Da hun ikke mottok noe overbevisende, fnøs han at hun også burde skifte frekvens.

“Det vil nok få det hele til å virke like bra som drittdetektoren min,” sa han og gikk ut av rommet.

Jeg mumlet en rask unnskyldning og skyndte meg etter ham. Men jeg fikk avtalt et nytt møte uka etter. Og måneden etter det igjen. Hver måned faktisk, i ett år.

“Hvis klarsynte hadde bonuskort, ville du hatt nok poeng til å fly verden rundt,” sa Brian. “Kanskje poengene deres bare kan brukes til å fly rundt blant stjernene?”

Han sa det bare holdt meg igjen, at det hindret meg i å komme videre. Terapeuten min sa det samme.

Men jeg kan ikke gi opp Amy, ikke helt og holdent. Jeg sviktet henne én gang, og det gikk galt, selv om liket av henne ennå ikke er funnet. Jeg kan ikke svikte henne en gang til. Hvis hun prøver å nå meg fra den andre siden, er jeg nødt til å være der.

Hvis det er én dag da det er mer sannsynlig å få høre Amys stemme, vil det være årsdagen for den dagen hun forsvant, så jeg lovet Brian å kutte ned på avtalene og bare gå én gang i året.

“Det er fremdeles én gang for ofte,” sa han. “Akkurat når du er i ferd med å bli bedre, skraper du bort skorpen og åpner såret igjen. Jeg visste ikke at du var masochist.”

“Jeg visste ikke at du var sadist.”

“Det er ikke jeg som plager deg, Beth.”

“Du gjør det hvis du ikke lar meg gå.”

Jeg trengte ikke hans tillatelse. Jeg kunne ha gått uten at han visste det engang. Men hemmelighetskremmeriet ville bare gjort det snuskete og tarvelig – som om jeg gjorde noe jeg burde skamme meg over. Og jeg ville at Brian skulle godta at dette var en del av min sorgprosess, selv om han ikke likte det. Den årlige avtalen var et motvillig kompromiss som tæret på ekteskapet vårt. I hvert fall et av kompromissene.

I årenes løp har jeg vært hos en rekke klarsynte. Den lubne fyren som luktet harskt; en skotsk kvinne med harde øyne som hadde på seg samme bluse og skjørt uansett vær; en tidligere gruvearbeider med pusteproblemer etter altfor mye nikotin og kullstøv. Hver enkelt ga meg noe: uklare formaninger om å dra til Amerika, en advarsel om at jeg hadde vond rygg eller at jeg burde sjekke øynene, spøkefulle bemerkninger om at jeg gjorde for mye husarbeid. Alt dette hadde et snev av sannhet i seg, eller lot til å ha det, i hvert fall til en viss grad.

Men ingen av dem fikk kontakt med Amy.

“De har ikke anstendighet nok til å lyve engang,” sa Brian mens han dunket på den bærbare datamaskinen på kjøkkenbordet. “Det vil si lyve mer enn de allerede har gjort om å være klarsynte.” Han ristet på hodet. “De må jo vite hvem du er og hvorfor du er der. Det eneste de trenger å gjøre, er å si at Amy har det bra og holder øye med deg og hilser. Men ikke engang det klarer de. Eller vil.” Han fnyste. “Frem. Synte. Det er en fin tittel. Å telle penger har ikke helt samme schwung over seg.”

“Det er fordi de ikke lyver at jeg fortsetter å dra dit,” sa jeg. “Du har helt rett, de kunne fint ha fortalt meg det jeg ønsker å høre, bygge opp sitt omdømme på det, men de gjør ikke det. Hvorfor?”

“Si det, du.”

“Integritet?”

Brian klukklo.

“En klarsynt? Ikke få meg til å le.” Han reiste seg og kysset meg midt på pannen, der det “tredje øyet” skulle vært. “Det eneste de ser er deg, Beth. Men siden du later til å tro at det hjelper … ”

Det gjorde det. Og det gjør det fremdeles, selv om jeg ikke vet hvorfor. Uansett drar jeg tilbake, som om jeg lider av spillegalskap, som om jeg bare må kaste én terning til, som kanskje, bare kanskje, vil gi meg storgevinsten.

Selv om jeg begynner å miste troen, håper jeg Ian vil lykkes. Ifølge biografien om ham på nettsidene, har han en moderne og ny tilnærmingsform. Kanskje det er det Amy trenger.

La henne være her i dag. La henne snakke. La meg få høre henne.

Resepsjonisten ber meg om å vente utenfor rom nummer tolv.

“Det er rett opp trappa,” sier hun, “rett …”

“Takk. Jeg vet hvor det er.”

Hun smiler fort igjen, og jeg snur meg og går opp. Andre kommer ikke tilbake så ofte som meg, tror jeg. Kanskje de heller ikke får høre det de ønsker, og har kommet fortere til fornuft enn meg.

Hvitmalingen i den smale gangen er blitt slitt av sko og albuer – stort sett mine, antagelig – og det tynnslitte teppet er møkkete. Stolene utenfor hvert av rommene er tomme, dørene lukket.

På et skilt utenfor rom nummer tolv står det at det er opptatt. Man blir bedt om vennligst ikke å forstyrre. Et annet skilt ber de forbipasserende om å være stille.

Døra glir opp, og en ung kvinne stiger ut. Øynene stråler og ser sterke ut. Hun surrer et skjerf rundt halsen og fester et hårstrå bak øret.

“Takk igjen,” sier hun over skulderen, og lukker døra. “Han sa han trengte et par minutter før du kunne gå inn.”

Jeg nikker.

“Han er svært dyktig,” hvisker hun. “Han skjønte straks at jeg var gravid. En gutt, sa han.”

Ansiktet ser henrykt ut. Jeg smiler så godt jeg kan for å gratulere.

Jeg lar blikket gli ned til magen hennes. Den er flat, uutgrunnelig. Han kan ha hatt flaks, men gjettet uansett riktig. Om det faktiske i hvert fall. Omstendighetene er ennå ikke bevist.

Kvinnen går sin vei med lette steg. Jeg misunner vissheten hennes, vissheten om at det hun har hørt, er riktig. Jeg blir såret av at hun er blitt fortalt noe som gir mening overhodet.

Døra rives plutselig opp, og jeg rykker til.

“Beklager!” sier han. “Det var ikke meningen å skremme deg. Kom bare inn.”

Han går et steg til siden og slipper meg forbi. Han er lavere enn jeg hadde trodd, men øynene er like blå som de var på bildet – isblå, det ene plassert noe høyere enn det andre. Det bryter fokuseringen. Hvis det er noen øyne som kan se inn i himmelen, må det være hans.

“Jeg heter Ian, nykommeren,” sier han mens han setter seg ved et lite bord og vinker meg bort til en stol på den andre siden. “Har du vært her før?”

Jeg nikker.

“Så du vet hvordan dette fungerer? Angående …”

“Det fins ingen garanti. Jeg vet det.”

Stemmen min høres nedslått ut, selv for meg. Han synes sikkert det lyder mistenkelig, som om jeg utfordrer ham til å bevise at han faktisk kan klare det. Og jeg gjør vel det.

Jeg kjenner at skyggen av tvil blir litt mørkere. Det er ikke personlig ment. Det er ikke hans klarsynthet som sådan jeg betviler, men muligheten for å omgås de døde, punktum.

Jeg vrir meg irritert, er sint på Brian, på Ian, på min egen mistenksomhet. Sint på at jeg, selv nå, fremdeles håper at jeg tar feil.

Ian drar stolen nærmere. Ansiktet hans er feilfritt, huden glatt og voksaktig. Det er bare noen svake rynker som kommer til syne når han smiler. Han minner meg om en korgutt. Til og med stemmen passer rent musikalsk. Jeg drar den bærbare kassettspilleren opp av håndveska.

Ian smiler.

“Det er lenge siden jeg har sett en sånn,” sier han. “De fleste bruker digitale opptakere nå.”

Jeg føler meg gammel og utenfor. Sårbar.

Han lener seg mot meg. “Er du klar?”

Jeg nikker, og han griper hånden min.

Tilnærmingsmåten er ikke ny for meg, bare mer direkte. Hvem er Arthur? Hvem vurderer å skaffe seg en ny bil? Hvorfor blir jeg forevist en bunt med røsslyng? Jeg føler at han fisker, og jeg har ingen svar som passer på kroken hans.

“Tar du imot uansett?” sier han etter at jeg har trukket på skuldrene av hvert spørsmål. Til og med slagordet hans er mer direkte enn dem de klarsynte jeg har vært ute for før, har brukt. “Jeg overlater dette til deg”, sier de bare, eller: “Kanskje du vil se betydningen av dette senere.” Ian vil ha min reaksjon, min deltagelse, som om han trenger en forsikring. Hver gang han spør om jeg vil ta imot, svarer jeg med å trekke på skuldrene.

Han hoster og lukker øynene. Pusten er dyp og rolig. Så endrer han taktikk og snakker om mørke som letter, om å komme ut av kvikksand, om problemer som sprekker som bobler, alt sagt med en vennlig, messende stemme.

Han ser et “Til salgs”-skilt, varsler om et viktig vendepunkt til våren, men angir ikke nærmere hva det er eller hvilket år, og oppfordrer meg til å komme med noen tilleggsopplysninger for å hjelpe til med mine tilsynelatende halvhjertede forbindelser.

Jeg slutter å høre etter, nikker når tonen i stemmen indikerer at jeg burde reagere, og lurer meg til å se på klokka. Da han spør om jeg har noen bestemte spørsmål eller saker jeg ønsker å få hjelp med, sier jeg nei, slik jeg alltid gjør. Han er her for å tolke, jeg er ikke her for å mane det fram. Han må føre an for å få meg til å tro på ham.

“Var dette greit?” spør han da halvtimen er over. “Nyttig?”

“Takk,” sier jeg, slår av kassettspilleren og legger den i håndveska igjen.

Han åpner døra, smiler, sier han håper vi sees igjen. Idet jeg går forbi ham, legger han en hånd på skulderen min. Han legger hodet på skakke og stirrer opp i et hjørne av taket på en merkelig, diffus måte.

“Hun er nær,” sier han. “Den lille jenta. Nær.”

Gulvet later til å gi etter under meg. Jeg har ventet så lenge på at et eller annet – hva som helst – skal kunne forbindes til Amy. Nå da det er her, blir jeg så forbauset og lettet. Jeg føler jeg har rettferdiggjort min standhaftighet, glad for ikke å ha sviktet Amy igjen. Men jeg kjenner noe annet også: frykt.

Før var jeg redd hun ikke skulle komme gjennom til meg. Nå er jeg redd for hva hun vil si, redd for å få vite sannheten.

Jeg støtter meg mot døra.

“Hvem?” sier jeg andpusten.

Han vrir øynene oppover, legger hodet over på den andre siden, stiller inn.

“Jeg blir vist en E,” sier han. “Nei, vent … det er to av dem. En stor E og en liten e.” Han nikker og åpner øynene. “Beklager. Det ble borte. Eleanor? Elizabeth? Ellie, kanskje? Tar du imot uansett?”

Han ser bekymret ut, som om han trenger å si noe riktig, ikke for min skyld, men for sin egen.

Men han har tatt feil. Hadde han gitt meg en A i stedet for en E, ville jeg tatt imot og bedt om å få fortsette. Men han har ikke én bokstav riktig engang. Skuffelsen slukker det flakkende håpet.

Resepsjonistens smil er falskt og megetsigende. Da jeg lukker døra bak meg, vet jeg at jeg aldri vil komme tilbake.

Utenfor er luften sprø og kald. Jeg trekker pusten dypt, blir svimmel av kjøligheten og den rensende effekten.

Hjemme ligger det beskjed fra Jill på telefonsvareren, der hun minner meg om nyttårs-”sammenkomsten” senere i dag.

“Ikke noen store greier,” sier hun. “Bare noen venner, noe fra Marks & Spencer og et par flasker sprudlevin. Jeg vet at du helst har lyst til å være hjemme. Jeg skjønner hvorfor. Men, ja, hvis du vil ha en forandring – en pause – er du hjertelig velkommen.”

Jeg sletter beskjeden. Jeg orker ikke noe selskap, uformelt eller ei. Jeg har mine egne nyttårsaftenritualer: blomster på lekeplassen, et møte med en klarsynt, et utbrudd av energisk husarbeid, og så gråte og hulke så høyt at det drukner smellene fra rakettene langs Themsen rundt midnatt. Å gjøre noe annet er utenkelig for meg og respektløst overfor Amy.

Jeg tar av røret og slår Brians telefonnummer, en oppringning som er nok en ingrediens i nattevåkingen. Han tar telefonen etter at den har ringt tre ganger.

“Beth,” sier han. “Jeg tenkte at det var deg.”

Stemmen er flat og likegyldig. Gledesløs. Jeg er et av de faste innslagene på nyttårsaften. Som å ta ut søpla. “Hvordan går det?”

“Jeg …” Jeg svelger tårene.

“Å, Beth, vær så snill.”

“Ti år, Brian, ti år.”

“Jeg vet det. Jeg har ikke glemt det.”

“Jeg sa ikke at du hadde det heller.”

Det blir stille et øyeblikk, som om han teller til ti, gir meg litt spillerom. I bakgrunnen hører jeg popmusikk og jentelatter. Den nye familien hans, oppstemt og klare til å ønske nok et år velkommen.

“Høres ut som du har selskap,” sier jeg surt.

“Nei. Det er bare jentene som tøyser foran MTV.”

Jentene. Ikke bare én datter, men to. Stedøtre, da. Erstatninger for Amy. Jeg strammer grepet rundt telefonrøret. Jeg burde ikke bli sint på ham, men jeg blir det.

I stedet for å dedikere en benk til minne om Amy i parken slik vi var blitt enige om, fikk Brian fikset en avtale med et plateselskap. Skolens jentekor spilte inn en CD med musikalhiter og klassiske poplåter, blant annet en sang av Amys yndlingsband Spice Girls.

“Det er bedre enn en benk,” sa han. “Amy ville blitt henrykt.”

På CD-omslaget ble dedikasjonen borte under navnet på koret og koristene med datterens navn øverst. Spice Girlssporet var ikke engang Amys yndlingslåt og føltes mer som en instruks fra Brian: Stop.

“Jeg får vel legge på,” sier jeg. “Godt nyttår.”

Jeg legger på før han besvarer sarkasmen med et eller annet stikk.

Jeg går inn på kjøkkenet, slår på Radio 4 og trekker på meg gummihanskene. Bevæpnet med flasker med blekemiddel og pussemiddel og svamper og kluter tar jeg for meg hvert enkelt rom. Det er et stort hus med flere rom enn vi tre egentlig trengte, så det er absolutt for stort for bare meg. Men jeg vil ikke flytte. Jeg vil være nær Amy. Minnene om henne er like viktige for bygningskonstruksjonen som veggene og taket.

Etter skilsmissen trodde Brian at jeg kom til å selge. En pen viktoriansk enebolig i rød murstein med utsikt over parken, bare fem minutters gange fra undergrunnen og innenfor passe avstand til flere gode privatskoler – jeg kunne da skaffe meg noe mindre og mer håndterbart, med færre minner.

“Det er minnene jeg vil ha,” sa jeg.

“Dem kan du ta med deg overalt. Amy vil alltid være en del av deg.”

“Og jeg vil være her for henne.”

Hvis – under de mest usannsynlige, uventede tilfeldigheter – Amy fremdeles er i live, må jeg gjøre det lett for henne å finne meg hvis hun skulle være interessert i å lete. Så det kommer ikke til å stå noe “Til salgs”-skilt foran huset mitt, til tross for den klarsyntes spådom om at det kommer til å skje.

Jeg sprayer og gnir og polerer til armen verker og pannen er svett. Huset lukter av parfymerte kjemikalier, en intens dunst av sitron, lavendel og furu. Støvsugeren påfører en dyster stenk av varmt støv og gummi.

Jeg sitter inne på Amys rom en stund, selv om det ikke er noen fysiske spor etter henne her. Det er ikke en helligdom. Brian sørget for det. Han ryddet bort tingene hennes et år etter at hun forsvant for at vi skulle begynne å løsrive oss fra henne og gjøre plass til noe annet – hverandre, kanskje.

Jeg så på at han bar ut kasser og bager, hulket over Tracy Beaker-bøker, Spice Girls-plakater, et sammenfiltret trappetroll. Jeg reddet unna et par favorittgjenstander – den fillete pandaen med ett øye, den møkkete Bagpussen, den myke Postman Pat-dukken hun gjemte så ikke venninnene hennes skulle si at hun var barnslig – men resten ble feid bort i en apokalyptisk strøm.

Jeg fikk Brian til å love at han skulle gi tingene til bruktbutikker i Streatham eller Greenwich – bare ikke til butikker i nabolaget, for å slippe å se at noen andre hadde lekene eller klærne til datteren vår. Han sa at Sue Ryder-butikken i Lewisham var fornøyd med fangsten, men like etter så jeg en liten jente på supermarkedet i nærheten av oss, som gikk med frynsete Hello Kitty-bukser, akkurat som Amys. Det var noe kjent med den lilla anorakken også.

Jeg har pusset opp Amys rom flere ganger siden den gang, og gardinene og sengetøyet er blitt skiftet, uten at noen har sovet der inne. Det kommer aldri til å skje. Jeg har aldri besøk, og det er flere andre soverom å velge blant hvis jeg skulle få det.

Jeg tørker av speilet på baksiden av døra der Amy pleide å speile seg når hun lot som hun var Baby Spice. Aldeles blond og drømmende, blåøyd og smilende med hvite tenner. Jeg ser henne i mitt eget speilbilde, selv om munnen min er hard og øynene tomme med mørke ringer og rynker rundt. Det blonde håret mitt er gråsprengt, som tåkedis over en kornåker, men mangler elegansen jeg har sett hos andre kvinner på femti pluss. Denne uoverensstemmelsen er imidlertid ingenting sammenlignet med den økende kløften mellom mitt og Amys utseende. Til og med speilbildet mitt går i oppløsning.

Jeg rydder vaskemidlene inn i skapet igjen, skyller gummihanskene og henger dem over den gamle vaskeservanten. Da jeg åpner entrédøra for å gå ut med søpla, er himmelen allerede blitt mørk og full av for tidlig oppsendte raketter. Stjerneskudd sender ut ujevne fargeglimt. Hvert enkelt blir kunngjort av et mykt smell, men rekker bare noen få meter opp i luften før det slukner – som bønnene og ropene mine om at Amy må komme tilbake til meg.

Jeg lukker døra, vasker hendene og river av innpakningspapiret rundt bivokslysene jeg har kjøpt på Borough-markedet. En fyrstikk skraper over fyrstikkesken. Flammen varmer opp piggen på jernlysestaken, som glir lett inn i stearinlyset. Jeg bærer lyset utent inn i daglistua og setter det på kaminhylla ved siden av fotografiet av Amy. Det ble tatt i Zante året før hun forsvant. Hun er brun som en karamell, smilet er like friskt som en surfetur. Bak henne: gløttet av solfylt vann og skimmeret av hvit sand. I de åpne hendene ligger en diger død manet med den samme gjennomsiktige konsistensen som en smeltet krystallkule.

Jeg tenner stearinlyset. Skygger spretter rundt fotografiet. Tårer stikker meg i øynene da jeg kysser fingertuppen og presser den mot glasset foran det innrammede fotografiet.

Jeg trekker for gardinene, slår deretter på stereoanlegget. CD-en jeg hørte på tidligere, ligger fremdeles i spilleren. Spice Girls’ Greatest Hits. Jeg trykker på 4-tasten på fjernkontrollen, så repetisjonsknappen, og setter meg og ser på bildet av Amy.

Mama.

Halvveis gjennom fjerde gjennomspilling banker det på døra.

Jeg skrur ned lyden i håp om at vedkommende skal gå sin vei. Jeg vil være i fred i min nattevåking. Men det banker igjen. Høyere. Brevsprekken skramler.

“Mrs. Archer? Er du der?”

Det er en kvinnestemme, ikke en jeg kjenner, og med en aksent jeg ikke helt greier å plassere. Jeg slår av musikken, angrer, siden det røper at jeg er hjemme.

“Mrs. Archer. Vær så snill. Det er viktig.”

Jeg reiser meg og myser mellom gardinene. Jeg skvetter. Kvinnen har presset nesen mot vindusruta like foran meg. Jeg gisper og slipper gardinen.

“Unnskyld!” sier hun. “Jeg mente ikke å skremme deg.”

“Stikk!” sier jeg høyt for at hun skal høre meg gjennom vinduet. Jeg håper hun hører at jeg mener det.

“Men jeg er nødt til å snakke med deg.”

“Hvis du vil at jeg skal skifte strømleverandør, er jeg ikke interessert. Jeg har andre ting å holde på med.”

“Det er ikke derfor jeg er her,” skynder hun seg å si, høyere nå. “Vær så snill. Det er viktig. Det handler om Amy.”

“Jeg har ingenting å si til avisene.”

“Jeg jobber ikke for noen avis.”

“Hvis du er fra politiet, får du vise meg legitimasjon.”

“Jeg er ikke politi heller.”

“Hvem er du da? Hva er det du vil?”

“Jeg heter Libby Lawrence. Jeg må få snakke med deg.” Hun høres engstelig og utålmodig ut. “Ansikt til ansikt. Uten en vindusrute mellom oss. Jeg har reist langt. Vær så snill. Dette er ikke noe du vil at skal ropes gjennom et vindu eller en brevsprekk.”

Jeg trekker fra gardinene. Mørkt kastanjebrunt hår rammer inn et blekt ansikt. Øynene er intenst blå. De holder blikket mitt og mykner sammen med smilet idet jeg åpner vinduet.

“Ja vel?”

“Det handler om Amy,” sier hun. “Mrs. Archer. Jeg vet hvor hun er.”

I årevis har jeg drømt om at noen skal komme og fortelle meg noe om Amy. Samtidig har jeg fryktet det i like stor grad. Håp eller hjertesorg på dørterskelen. Politiet med nytt om et lik. Journalister på jakt etter sladder. Mennesker som liker alt som er makabert, som kommer for å glo eller kondolere. Det hendte jeg tenkte at det kunne være Amy selv som banket på døra.

Hjertet hopper i brystet.

Dette kan være øyeblikket jeg har ventet på. Alle spørsmålene jeg har stilt de siste ti årene, kan endelig bli besvart. Kanskje jeg vil få omfavne datteren min igjen, kjenne at hun er levende og sterk i armene mine, at hjertet hennes slår mot mitt. Eller få anledning til å stede henne til hvile slik at vi begge kan få fred.

All den smerten man føler fordi man ikke vet, blir plutselig fylt av frykt for hva jeg vil oppdage. Jeg vil vite, jeg vil ikke vite. Det denne kvinnen har å si, kan ødelegge meg en gang for alle. Jeg er fanget i en malstrøm som består av håp og redsel, og har ingenting annet å klynge meg fast i enn meg selv – og det er kanskje ikke tilstrekkelig. Jeg snapper etter luft, synker ned i bølger av smerte og sorg, karer meg så opp til overflaten i en strøm av håp og forventning.

Jeg løper bort til døra. Jeg fikler skjelvende med sikkerhetslåsen og åpner.

Hun er høyere enn hun så ut til å være gjennom vinduet, og ansiktet er enda blekere på grunn av lyset som strømmer inn gjennom døråpningen. Hun smiler usikkert. Da hun prøver å si noe, kommer det ingen ord. De lar meg i stikken også. Jeg trekker pusten dypt. Spørsmålet kommer ut som et fortvilt hvisk.

“Hvor er datteren min?”

Libby svelger og biter seg i leppen.

“Det er en lang historie. Du bør kanskje sette deg.”

Jeg tar et forsiktig steg til siden og åpner døra. Kulden følger etter henne inn i entreen. Hun tar av seg hanskene og rekker fram høyre hånd. Håndtrykket er kort, men jeg kan kjenne hver eneste knoke i fingrene hennes. Jeg slipper hånden fort.

“Jeg vet at dette ikke kan være lett,” sier hun. “Men du skal vite at det er ikke så lett for meg heller.”

“Bare si hva du vet,” bønnfaller jeg. “Vær så snill.”

Hun heiser på skuldrene og trekker pusten dypt.

“Dette kommer til å høres veldig rart ut. Du kommer til å tro at jeg er gal – om du ikke gjør det allerede.”

Hun tar hånden min igjen. Jeg river den fort til meg denne gangen også.

“Jeg vet hvor Amy er.” Stemmen er fast. Tonefallet bestemt.

“Du sa så. Men hvis liket av henne var blitt funnet, ville politiet kommet hit og fortalt meg det.”

“Jeg har ikke funnet liket av henne.”

Jeg lener meg mot veggen med lukkede øyne og klyper meg over neseryggen. Jeg klarer knapt å puste eller finne mot til å si høyt hva jeg tror det er hun forteller.

“Jeg forstår ikke dette. Mener du …?” Hodet surrer rundt sammen med umulige lovnader.

Libby nikker umerkelig.

“Det stemmer, Mrs. Archer. Amy er i live.”