Karin Wahlberg

Ennå finnes det håp

Roman

Oversatt av Dorthe E. Erichsen MNO

imagesjuritzen forlag

KARIN WAHLBERG

Innenfor 2011

Trøsteren 2012

Glassklart 2013

ÄN FINNS DET HOPP

Copyright © Karin Wahlberg 2013 by Agreement with Grand Agency

Norsk utgave © juritzen forlag as 2104, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

imagesjuritzen-forlagene

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale, kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Henrik Koitz

Omslagsfoto: Paul Knight /Trevillion Images

Forfatterfoto: John Andresen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-663-2 (epub)
ISBN 978-82-8205-597-0 (trykk)

PERSONER

Sonja Bengtsson, 42 år. Arbeidet i et bilspedisjonsfirma til hun fikk barn.

Seth Bengtsson, Sonjas ektemann. Bussjåfør som kjører landeveisbuss og drømmer om langkjøring nedover Europa. De har barna Olle, 8 år, og Marianne, 6 år.

Elsa Andersson, nabo med Sonja Bengtsson. Har vært gift i fire år med Oskar. Ingen felles barn. Elsa har Lena, 8 år, fra før. Arbeidet som sekretær på et advokatkontor før hun ble mor.

Mary Lööv, journalist, enslig. Venninne med Sonja Bengtsson siden de lå på fødeklinikken samtidig. Har sønnen Jonathan.

Ulla Persson, 17 år, går siste året på Nilénska pikeskole. Turner.

Birgit Persson, 37 år, Ullas mor. enke. Badehjelperske.

Tante Gullan, søsteren til Ullas avdøde far. Støtter Ullas skolegang. Gift med konditor i Stockholm.

Birgitta Lundén, «Gittan», 17 år, Ullas klassevenninne fra Nilénska pikeskole. Faren er en framgangsrik byggmester.

SYKEPLEIERSKESKOLEN

Ella-Kristin Banér, 22 år, elev. I praksis på Øreklinikken.

Stina Rudström, 22 år, døpt Anne-Christine, elev, kommer fra Stockholm, deler rom med Ella-Kristin Banér, i ekstrapraksis på Epidemiklinikken.

Lilian, elev fra Motala.

Gurli, snart ferdig sykepleierske.

Ingrid, elev.

Tora, elev.

Louise Ljunghed-Gräs, rektor på sykepleierskeskolen.

EPIDEMIKLINIKKEN

Kåre Hjelm, 56 år, overlege. Enkemann. Har sønnen Bengt, som studerer på Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm.

Carl Emilsson, 26 år, assistentlege, snart autorisert lege.

Erland Fridström, assisterende overlege. Gift med Ingeborg, sammen har de barna Gunnel, 1 1/2 år og Torsten, 3 år. Naboer med familien Brandh.

Wilhelmina Borg, «Wilma», 37 år, gotlandsk, hjelpepleierske på Epidemiklinikken. Nabo med Birgit og Ulla Persson, har sønnen Per-Åke, snart 20 år, som avtjener verneplikten på rekruttskolen på Karlsborg festning. Ektemannen Leopold, «Leo», arbeider på verftet.

Greta Åkerblom, avdelingsbestyrerinne.

Siv, sykepleierske.

Thea Gustavsson, 63 år, hjelpepleierske.

Karolina, 50 år, hjelpepleierske.

Alice Söder, legesekretær.

Hjalmar Pauli, 27 år, 2. underlege.

Maria Ekdal, 31 år, kommende barnelege som arbeider på Epidemiklinikken.

ØREKLINIKKEN

Konrad Ulvén, overlege. Gift med Britta.

Robert Grahn, «Granen», underlege.

Inez, sykepleierske.

Maud, sykepleierske.

Aino, hjelpepleierske med norrlandsdialekt.

Tekla Holm, avdelingsbestyrerinne.

ØVRIGE PERSONER

Åke Alm, distriktslege. Gift med Charlotta, som nå arbeider deltid på et mødrehygienekontor. Sammen har de barn i tenårene.

Egon Brandh, 39 år, assisterende overlege i kirurgi.

Nancy Brandh, 30 år, gift med Egon. Oppvokst på Söder i Stockholm. Sammen har de barna Kristina, 6 år, og Björn, 9 år.

Julius Fransson, overlege i kirurgi. Gift med Hjørdis.

Josef Krauss, 43 år, røntgenoverlege. Tysk jøde som kom til Sverige i 1939.

Solveig Krauss, 33 år, adjunkt i tysk og svensk. Sammen med ektemannen Josef har hun sønnen Ove, 6 år.

Fredrik Hallentoft, 1. underlege på Medisinsk klinikk. Gift med Lisen, ny i Legefrueforeningen og høygravid med sitt første barn.

Anna-Lena Johansson, 17 år, barnepike hos familien Fridström. Fra landsbygda.

Anders Toft, ung journalist, fra landsbygda.

Sven Smith, overlege i indremedisin.

1953

Kapittel 1

«KAN DE VÆRE så snill å legge Dem på benken, fru Bengtsson?» sa sykepleiersken.

Søster Gudrun het hun, og hun smilte hjertelig.

Sonja Bengtsson hadde bar overkropp, men frøs ikke, til tross for at det høye vinduet sto på gløtt. Ute hersket en fuktig augustvarme. Hun var heller glovarm av nervøsitet. Krøp sammen i kroppen, trakk inn den lange halsen.

Brystene hang hvite og ubeskyttede, med glinsende, myk hud. Hun kunne ikke skjule dem helt, men lyktes i hvert fall i å skjule brystvortene mens hun sparket av seg skoene uten å skjemmes. Strømpene var ikke stoppet på stortærne, men helt nye. Hun hadde tatt dem ut av pakken før hun satte seg på bussen til sykehuset.

Da hun la seg ned på ryggen, forsøkte hun samtidig å glatte til skjørtet slik at strømpebåndene ikke syntes. Så stirret hun engstelig opp i taket. Øynene var mørkeblå og blikket fraværende, munnen redd og skjelvende.

Den hvite frakken sa ikke stort. Doktor Brandh het han, og han hadde akkurat snudd ryggen til henne og holdt på med noe ved et bord der det lå diverse instrumenter. Sprøyter og andre saker, hva de nå var. Hun ville ikke tenke på det. Benken sto fritt i rommet, hun skulle ønske hun bare kunne sveve av sted. Ut, bort, hvor som helst. Hjertet slo hardt. Hun våget ikke lukke øynene, men fortsatte å stirre i taket uten egentlig å ta inn noe.

Sykepleiersken i den blå kjolen, og med det hvite forkleet knyttet rundt en smal midje, sa ingenting, men beholdt det milde smilet. Sonja Bengtsson kastet noen forte blikk på henne, som om hun lette etter noe varmt og menneskelig.

Søster Gudrun var søt i søsterhetta oppå det bølgede, korte håret med sidepannelugg. Lokkene var strøket bak ørene, slik at pannen virket høy og glatt. Hun rørte seg lydløst som en engel i behandlingsrommet. En engel ved sin side var nettopp det Sonja Bengtsson behøvde mest av alt. Hun var førtito år gammel og hadde to barn, seks og åtte år, som trengte mammaen sin. Hun var ikke moden for å få en beskjed av det mer alvorlige slaget. Men det var man selvfølgelig aldri!

Doktor Brandh satte seg på en stålkrakk og vred seg mot benken. Sonja Bengtsson plasserte blikket i taket igjen, stirret iherdig, mens legens fingrer nok en gang følte seg igjennom det høyre brystet. Til slutt kom hånden hans til kulen, den satt litt opp mot armhulen, på siden. Fingrene var varme, håndlaget mykt, men samtidig bestemt. Det gjorde ikke vondt, overhodet ikke, men det var ubehagelig, som om brystet ikke lenger var hennes, men tilhørte legen.

Doktor Brandh kunne være rundt førti et sted, anslo hun. Jevngammel med henne, men selvfølgelig med et helt annet liv. Han hadde et vekt og mildt utseende, til tross for at han var lukket som en hermetikkboks. Men nå hadde hun ikke forventet noen overdreven småprat heller.

Han pekte på området: «Jodtinktur, takk,» sa han, og søsteren vasket rundt kulen med en klut. Så tok han på seg hansker, plukket til seg en sprøyte og stakk den inn uten forvarsel. Sonja Bengtsson skvatt til. «Det går raskere hvis De ligger stille, fru Bengtsson,» sa doktor Brandh tørt. «Bedøvelsen virker snart.»

Sonja Bengtsson pustet langsomt ut og anstrengte seg for å gjøre som legen sa. Lå tung og urørlig på benken og forsøkte å slippe taket og gi seg fullt og helt over til denne mannen, til denne situasjonen der hun selv ikke hadde noen kontroll.

Men ikke til Gud.

Hun var ikke som Elsa i trappeoppgangen ved siden av, som stolte på Ham der oppe i alt som skjedde i livet. Dessverre hadde ikke Sonja en slik tro. Det ville vært enklere. Hadde gitt mer håp.

Antakelig.

Men man visste aldri, trangen til det gudelige kom kanskje når man minst av alt ante det. Mennesket var utstyrt med evnen til å forandre seg.

Det var til Else Andersson hun hadde gått med uroen. Hun hadde sittet på kjøkkenet hennes og vært på gråten. Det var aldri noe hyggelig å ha med kuler å gjøre. Men det hadde seg slik at Elsa hadde vært i samme situasjon for drøyt ett år siden. Elsa hadde vist henne hvordan hun hadde foldet de ru hendene, latt dem hvile mot voksdukens halvveis bortslitte rosemønster og bedt til Gud om at hun skulle forskånes fra noe alvorlig. Sonja så hvordan de anspente dragene i Elsas ansikt med ett ble erstattet av fred og tillit. Som å skru på strømbryteren og alt ble lyst. Det var en trøst å se, selv om den var liten, siden Sonja dessverre ikke hadde oppøvd talentet å falle i Guds favn, hvor trygg den enn ble regnet for å være.

Der Sonja lå på benken, forsøkte hun å la tankene kretse rundt noe enklere og mer lettfattelig. Hva som helst fikk duge. At hun hadde vært forutseende og lagt middagen klar hjemme. Det fikk bli fisk. Stekt flyndre. Etter den store salmonellaepidemien var hun fortsatt forsiktig med å servere kjøtt, selv om hun visste at myndighetene hadde stoppet produksjonen på Alvesta slakteri en periode og sanert butikkhyllene landet over for kjøttpålegg og hermetikk fra denne produsenten, for å dø av salmonella hadde hun ingen planer om.

Tankene gikk til Seth og barna. Kanskje de skulle ta seg en tur et sted til helga? Sykle til stranda med niste og ta et sensommerbad. Seth var så glad og sorgløs av seg, så hun kom ikke til å fortelle ham dette hvis hun ikke måtte.

Det skramlet da instrumentene landet på benken. Heldigvis gjorde det ikke vondt lenger.

Hun var blitt skjenket et rikt liv. To friske barn hadde hun. Seth var riktignok en fantasiløs klossmajor iblant, men som regel i godt humør. Nesten for godt, det var som han ikke ville ta livets mørkere sider inn over seg, i stedet bagatelliserte han fortred og nederlag, men det var kanskje like greit i situasjoner som denne. Han ville antakelig muntre henne opp. Hvis det var noe farlig. Og Olle og Marianne … Det sved i hjerteroten. Hun skulle sørge for at hun ikke måtte svikte dem.

Hvorfor skulle hun gjøre det?

Ingen hadde sagt noe om at kulen var farlig. At den var lumsk og lett spredte seg til andre deler av kroppen. Herregud! En tåre rant hjelpeløst ned kinnet hennes, hun våget ikke bevege armen slik at hun kunne tørke den vekk med hånden. I stedet presset hun kjevene sammen og betraktet noen fuktflekker i hjørnet mot ytterveggen. Det klødde på kinnet, sildrebekken ned mot halsen fikk påfyll.

At hun var så sentimental! Voksne mennesket, en ordentlig tåreperse!

Hun lette etter noe mindre rørende å feste tankene ved. Skittentøyet passet til formålet. Trangen til å gråte forsvant da hun så seg selv slepe ned skittentøyskurven med skitne lakener, undertrøyer og skjorter. Hun hadde skrevet seg på i vaskekjelleren og rullerommet i morgen sammen med Elsa. Det føltes godt. De kunne snakke sammen og ta seg en kaffetår mellom slagene.

Legen var absolutt ikke uvennlig, men han sa ikke ett ord om hva han trodde det var.

«Det blir bare et lite snitt, fru Johansson,» sa han og skar i vei, eller hva han nå drev med.

«Fru Bengtsson,» hvisket sykepleiersken.

«Unnskyld,» sa han. «Fru Bengtsson,» korrigerte han seg selv.

En bit av svulsten skulle tas ut og undersøkes i mikroskop. En biopsi. En vevsprøve. Mange kuler var helt ufarlige. De fleste faktisk, trodde Elsa. De var jevngamle, hun og Elsa, så dette var vel noe liknende, tenkte Sonja håpefullt.

Hadde det ikke vært for Elsa, ville hun vel aldri kommet seg av gårde til sykehuset. Elsa mer eller mindre tvang henne til å ringe og be om tid for en undersøkelse.

«Det er verre med uroen som gnager deg helt ned,» sa hun. «Bedre å vite.»

Vite hva da?

Det var nettopp det!

Vite at det ikke var noe farlig.

Og nå var det ikke lenger mulig å vri seg unna, legen hadde snart gjort sitt. Ville kistelokket ble skrudd ned over henne? Han var ferdig. Hadde dessuten sydd tre sting.

«De hører fra oss,» sa han og reiste seg. Sonja så den hvite frakken forsvinne ut døra.

«Jeg skal bare legge på en forbinding,» sa søster Gudrun godmodig.

Det var en lise å kjenne sykesøsterens forsiktige fingrer mot brystet. «Når bedøvelsen slipper, kommer det til å gjøre litt vondt, men det er ikke noe farlig,» sa hun med trøstende stemme. «Det kommer til å gå over i løpet av noen dager. Kom hit om en ukes tid, så tar jeg stingene.»

Sonja Bengtsson følte seg litt tummelumsk da hun fem minutter senere gikk ut i korridoren. Hun hadde fått på seg blusen og strikkejakka, og hadde kneppet alle knappene, som om hun frøs. Bussen hjem gikk om ett kvarter, men hun orket ikke skynde seg.

Det var på tide å sette i gang med middagen, konstaterte hun også. Men hun var ikke det minste sulten.

Assisterende overlege Egon Brandh trakk fingrene gjennom håret før han vasket hendene etter toalettbesøket. Vikene var blitt litt høyere ved tinningene, men ennå var den tilbakestrøkne manken tykk og askeblond, og profilen skarp, ikke skjult av fedme.

Han gikk ut i korridoren på den kirurgiske poliklinikken og svingte mot trappeoppgangen. Spisesalen lå fem trapper opp med en vakker utsikt over kysten, et syn han kunne trenge etter en formiddag innstengt i et behandlingsrom. Han var dessuten sulten.

«Doktor Brandh!»

En stemme stanset ham, og han snudde seg. Det var søster Gudrun. «Fruen er i telefonen.»

Han nikket, gikk mot sykepleierskeekspedisjonen og tok det svarte røret som lå på skrivebordet. Den velkjente duften av oppvarmet bakelitt nådde ham da han satte røret mot øret.

«Egon, jeg vil at du kommer hjem og spiser nå!» hørte han konas stemme si.

«Eh …» Han trakk på svaret og forsøkte å finne en rimelig unnskyldning; en pasient, et ærend som hastet, en operasjon, hva som helst.

Men behovet for ærlighet mot ektefellen fikk det til å stokke seg i halsen. Det var i og for seg ikke så mye lengre vei å gå hjem enn å ta de fem trappene opp til spisesalen. Legeblokka lå inne på sykehusområdet.

Litt skamfull innrømmet han for seg selv at han heller satt og pratet med kollegene i spisesalen. Det var mer interessant og mindre krevende enn å være en spirituell ektemann hjemme ved eget kjøkkenbord. Det var som å bytte én innestengthet mot en annen.

«Du må rett og slett komme hjem,» hørte han henne si. «Jeg føler på meg at jeg har eggløsning, barna er på skolen og man vet aldri når du kommer hjem i kveld.»

Det var så sant. Han hadde problemer med å forlate klinikken om kvelden. Gikk han dit nå, kunne han bli så lenge han hadde lyst i kveld, uten å få noen klandrende kommentarer når han endelig kom hjem.

Han passerte Akuttmottaket lengst nede i bygningen, med sykebilgarasjen utenfor, åpnet glassdøra, steg ut i augustsola i sin hvite legefrakk og gikk med raske skritt mot «legeblokka», som inneholdt flere leiligheter for legene og deres familier. Bygningen lå barmhjertig nok skyggefullt til i utkanten av sykehusområdet, omgitt av syriner, og med en sandkasse og to husker på tomten. Men deres barn var blitt for store for husker og sandleker nå. Leilighetene hadde en god planløsning og var romslige. De trivdes bra, men så seg likevel om etter en passende tomt å bygge egen villa på. Det var kona som la planene. Det passet ham godt.

Han gled inn i trappeoppgangen, og det slo ham i det samme at han var som en fange som vandret mellom Kirurgisk klinikk og hjemmet, med den korte veien derimellom som en hvilegård.

Han tok to trinn om gangen opp til andre etasje, åpnet kjøkkeninngangen, som var den de brukte til hverdags, og fant kona ved oppvaskbenken i en snau kjole i et grønt blomstermønster. Formene hennes var det sannelig ikke noe å utsette på, selv ikke etter to svangerskap.

«Hei,» sa hun med en uimotståelig varme og pekte på soverommet.

Hun var ikke bare vakker, hun var fargesterk og livlig, og øynene gnistret som stjerneskudd. Tenk at han måtte minnes om det!

Han følte seg litt matt og trett. Syntes det holdt med to barn. Hun var av en annen oppfatning. Hun ville ha flere.

Hvorfor ikke, ombestemte han seg da hun trykket kroppen sin mot hans. Merkelig hvordan livet kunne slå om på et par sekunder.

Hun lirket av ham den hvite frakken. Magen murret høylytt.

«Jeg er sulten,» sa han.

«Værsågod!» sa hun med et nikk mot kjøkkenbordet.

Der sto det et fat med to påsmurte brødskiver og en pils, som han slengte i seg på stående fot. Så skred han til verket.

Kapittel 2

SYKEPLEIERSKEELEVENE I TREDJE klasse var i ferd med å benke seg i den store forelesningssalen. Ella-Kristin Banér og Stina Rudström gled inn mellom benkeradene. Rektor Louise Ljunghed-Gräs sto rett som en ildrake forrest i salen. Hun ventet med å hilse dem velkommen til praten og bråket stilnet.

Ella-Kristin fant plassen sin midt på rekka, Stina satte seg ved siden av. De var trygge på hverandre. Ikke bare kom de fra samme årskull, de delte også rom på Hjemmet til sykepleierskeelevene.

Ella-Kristin kjente den pirrende forventningen som et nytt skoleår alltid innebar. Hun lot blikket gli raskt over klassevenninnene for å finne ut om det hadde skjedd noe verdensomveltende i løpet av sommeren, men alle så ut som de pleide. Så lot hun blikket hvile på rektor, en høy og rak kvinne, nærmest beinete, med knoklete skuldrer som stakk ut under den svarte kjolen.

Alle hadde ikke innfunnet seg ennå. Rektoren ventet tålmodig, men ikke i all evighet, det visste Ella-Kristin, mens hun konstaterte at rektor også så ut akkurat som ellers. Noe annet hadde hun heller ikke forventet. Rektor var vanskelig å aldersbestemme, men antakelig hadde hun sett omtrent maken ut for mange årskull med sykepleierskeelever før Ella-Kristins eget kull. Av de fotografiene som fantes i albumene eller innrammet på veggene i biblioteket på Hjemmet, virket det slik, bare med den forskjellen at rektors ansiktstrekk var mykere før. Hun var av dem som tørket som evighetsblomster med årene, i stedet for å bli dvaske og oppsvulmede.

Ytterligere noen elever klemte seg forbi dem som allerede satt på benkeradene. Ett minutt til, Ella-Kristin så på vegguret, så var klokka hel. Da ville rektor, som var punktligheten selv, ta ordet.

Ella-Kristin inspiserte rektor mer nærgående, noterte seg detaljer som at magen var flat og midjen innsvinget. Etter det elevene kjente til, så hadde ikke rektor født noen barn. Hun var ikke gift, og uekte barn kunne neppe forekomme i den ansvarsfulle stillingen som skolens bestyrerinne.

På rektors hode lyste sophiahettas hvite pull med svart bånd rundt. Det ble regnet for ekstra fint å være sophiasøster. Sophiahemmet var en tradisjonsrik skole i Stockholm, der pene piker utdannet seg til sykepleiersker. I alle fall tidligere. Gråsprengte korketrekkere av mykt hår hadde frigjort seg fra det oppsatte håret under hetta og blandet seg lekent med blondekanten.

Ella-Kristin likte rektor. De aller fleste gjorde det, akkurat som de likte å bo på elevhjemmet, til tross for alle begrensninger og regler, og det faktum at de måtte dele rom. Det var kanskje snarere derfor. De ble trukket mot samholdet, som vokste og fikk næring av at alle fikk sin dose av lidelse, uro og søvnløshet, men også tilfredsstillelse av det harde arbeidet. Å få klage og skjenne gjorde tilværelsen rikere. Alle visste hvordan det var. De hørte sammen.

Rektor var ikke alltid nådig, men likevel menneskelig, i motsetning til mange avdelingspleiersker, som kunne være hissige som båndhunder og bjeffe uten rimelig grunn. Bitterheten stakk ut som torner rundt dem. Slik skulle ingen av dem bli, det hadde de lovt hverandre. De så fram mot et liv i glede, selv om de visste at det ikke alltid ville bli lett. Med alle de syke de hadde framfor seg, var det umulig å lure seg selv. Selv den mest vellykkede person kunne bli rammet av både det ene og det andre. Slik var livet. Men den tid, den sorg!

Nå var tiden inne.

Rektor Louise Ljunghed-Gräs rettet kroppen og kremtet. Stillheten la seg momentant. Hun lot det gå ytterligere noen sekunder.

«Velkommen! Så hyggelig å se dere alle igjen,» sa hun til slutt og nikket vennlig mot dem, samtidig som hun slo hendene sammen i en slag gledesgest. «Dere ser solbrune og sunne ut etter sommeren. Det lover godt for det nye skoleåret. Nye friske tak er det som trengs!»

Det stemte imidlertid ikke helt. Ella-Kristin så at mange var bleke, soltimene var blitt altfor få. Tre ukers ferie var alt de hadde hatt, og noen av dem var til og med blitt tvunget til å arbeide også i disse ukene for å få alt til å gå rundt.

«Jeg har noen viktige ord å si dere!» erklærte rektor. «Og det er disse ordene jeg har tenkt å innlede med,» fortsatte hun, og smilet som hadde varmet dem, ble erstattet av alvor.

I samme stund sloknet samtlige ansikter i salen. Alle satt musestille i de blå sykepleierskeuniformene med hvite forklær og hvite, stivede hetter. Satt på rekke og rad på de gulvfaste benkene og ventet på hva som skulle komme.

«Jeg vil gjøre dere alle oppmerksom på at vi akkurat nå står overfor en alvorlig polioepidemi … så alvorlig at et tusentalls stakkarer her i landet er blitt syke eller smittet … En epidemi av det tunge slaget har angrepet Skandinavia. Som dere vet, herjet polioen i vårt broderland Danmark i fjor, med sju tusen syke og av dem over tre tusen som fikk lammelser … Og epidemien er ikke over ennå … Nå er Sverige blitt rammet, og vi vet ennå ikke hvordan dette vil ende.»

Rektors stemme var kraftfull. Hun hadde en melodisk dialekt fra et sted i Dalarna. Ella-Kristin ventet på at hun skulle opplyse hvor mange som hittil var døde av polio i Sverige, for å understreke alvoret. Rundt førti var det, det hadde de sagt på radio.

Men rektor ville tydeligvis skåne dem for dette faktum, de skulle jo ut i praksis på avdelingene. Å skremme dem fra vettet var verken nødvendig eller klokt.

Alle som nylig hadde vært så glad for å se hverandre igjen, var nå mer avventende og anspente, til tross for at den milde formiddagssola spredte sine sjenerøse stråler i salen.

«Nå er det august,» fortsatte rektor. «Som dere vet, opptrer sykdommen sesongbetont, og toppen nås vanligvis i september. Vi nærmer oss den måneden … Mange av oss bærer viruset i kroppen … uten å vite om det.»

Dette usynlige og uberegnelige fikk Ella-Kristin til å grøsse. Hun merket at Stina også stivnet til ved siden av henne.

«Vår oppgave …,» fortsatte rektor. «Deres oppgave,» korrigerte hun seg selv og hevet stemmen ytterligere, «er å bidra med å gjøre det som står i vår … i deres makt for å forhindre at smitten spres videre … og naturligvis å hjelpe dem som allerede er blitt syke.»

Rektor sto ute på gulvet, ikke bak kateteret. Kjolefalden gynget i takt med den kraftfulle talen, men føttene i mørke strømper og snøresko var fast forankret i gulvet. Ella-Kristin hadde aldri sett rektor i andre klær. Det virket som hun var ett med uniformen, med «høytidsdrakten», «frakken» eller «ullkjolen», som var den mørke kjolen som var sydd i et tynt og smidig ullstoff. Kragen i halsen lyste hvit, og mellom snippene satt halsnålen.

«Jeg kan ikke tydelig nok peke på betydningen av god hygiene … Vask heller hendene med såpe eller Bioseptløsning én gang for mye. Det-kan-være-svært-skjebnesvangert å slurve med dette!»

En finger ble løftet advarende. Rektor hadde fått røde flekker på halsen. «Smitten spres via tarmen, og da forstår dere nok at den kan føres videre via fekalier … eller forurenset drikkevann. Men det trenger vi neppe bekymre oss for her i byen. De har gått over renseanleggene …»

Det begynte å kravle enda verre i kroppen til Ella-Kristin. Hun trakk pusten hastig og holdt den i ett sekund mens hun så fort på de andre i salen, som også så skremte ut. Ella-Kristin slapp redselen til et kort øyeblikk. Den som stakk så vondt i kroppen. Hun hadde grunn til å være virkelig urolig. Min elskede Carl, tenkte hun. Han var alltid med henne i tankene, som om de levde permanent hud mot hud. Og nå skulle han utsettes for det verste av alt. En tung epidemi.

Det føltes nesten som om det var brutt ut krig. En annen slags krig enn den som rammet Europa for bare noen år siden. Som om det i en slags rettferdighetens navn var på tide at Sverige fikk sin tilmålte del av elendigheten. Fedrelandet i det fjellhøye nord som hadde unnsluppet Hitler.

«Polioviruset er jo, som dere alle har lært, en liten rakker!» fortsatte rektor i et forsøk på å letne stemningen. Hun viste et ørlite mål med pekefinger og tommel. «Virus er jo et av de minste smittestoffene som vitenskapen kjenner til … på et knappenålshode er det plass til omtrent fem milliarder av dette viruset. Bakteriene er betydelig større … Og nettopp fordi viruset er så lite, kan det lett krype inn i menneskekroppen og leve der som en parasitt uten å gjøre noe vesen av seg. Helt friske mennesker kan bære på dette viruset i tarmen uten å vite om det … men bæreren kan, hvis ulykken er ute, smitte andre …»

All denne praten om en usynlig fare fikk redselen til nok en gang å flomme som en glohet elv gjennom Ella-Kristins kropp. Nå våget hun ikke engang trekke pusten dypt. Tenk om hun fikk i seg det forferdelige viruset!

Hun tenkte på morens hvitløkkapsler som hun hadde med seg til Hjemmet. Ga de tilstrekkelig beskyttelse?

«Eller, om galt skal være, så kan bæreren bli syk selv,» fortsatte rektor. «Kanskje får han eller hun en forkjølelse eller et lettere mageonde, og da passer viruset på å trenge videre inn i kroppen. Det leter seg fram til ryggmargen for å angripe nervesystemets grå substans som styrer musklene. Eller så beveger viruset seg til hjernen og de deler som regulerer svelgeevnen og åndedrettet.»

Rektor tok en pause, som om hun innså at hun hadde boret seg tilstrekkelig dypt inn i elevenes redselsforestillinger, og at hun burde besinne seg. Det holdt med skrekk og elendighet nå, nok om dette forferdelige eventyret fra virkeligheten, der heksa var blitt erstattet med en usynlig smitte.

De hetteprydede hodene i salen hadde vippet framover som tunge blomsterklokker på altfor tynne stilker av den alvorlige talen. Stillheten hersket. Det var ingen skrapelyder, ingen som hvisket.

«Hva som skjer når polioen bryter ut i full kraft … Ja, det kjenner dere alle til,» sa rektor. Nå snakket hun i mer allmenne ordelag og med lavere stemme. «Jeg vet at dere tenker at jeg bare står her og kaster bort tiden,» smilte hun så mykt, endret toneleie og blunket til dem. «Alt dette kan dere jo … Og dere er selvfølgelig ivrige etter å komme ut og arbeide … Men repetisjon er kunnskapens mor!»

Ansiktene i salen var fortsatt konsentrerte og lukkede.

«Som rektor for denne skolen må jeg altså om igjen understreke den store betydningen av nøye håndhygiene … det kan ikke påpekes ofte nok …»

Hendene var ofte ru av all vaskingen. Ella-Kristin syntes ikke at hun slurvet på det punktet. Stina vred på hendene der hun satt. Uklanderlig rene med forbilledlige korte negler uten sørgerender.

« … både når dere pleier pasientene, og når dere selv har besøkt dametoalettet … Dessuten vil jeg formidle hvor betydningsfullt det er at dere med den største tålmodighet og energi hjelper dem som tross alt er blitt rammet. Dette er en stor oppgave, siden det … som dere vet … ikke finnes noen kur. Ikke ennå … men det kommer sikkert en løsning snart. Dyktige forskere flere steder i verden, og ikke minst her i Sverige, arbeider dag og natt med å finne en vaksine som beskytter mot sykdommen, men som samtidig ikke er farlig.»

Ella-Kristin hadde vokst opp med morens mas om ikke å leke i løvhaugene om høsten eller spise nedfallsfrukt. Hun burde vel klare å styre unna barnelammelsen?

Nå visste hun at smitten ikke fantes i løvhaugene. Ikke i frukten heller. Spøkelset var et elendig virus. En usynlig rakker, som rektor Louise Ljunghed-Gräs akkurat hadde kalt viruset.

Man sa at sykdommen spredte seg lettere når folk kom sammen etter sommeren.

Barnelammelse.

Men nå var det ikke bare barn som ble syke lenger. Smitten hadde eksistert i landet lenge, kommet og gått. Noen år var det mange som ble syke, andre år var det færre. Noe hadde skjedd, for nå virket det som smitten rammet hvem som helst, ikke først og fremst barn.

Og som om det ikke var nok, så ble det også sagt at de voksne som ble rammet, gjerne ble sykere. Det hadde stått om det i avisene også. Og radioen rapporterte nesten hver dag om polioen og dens tragiske følger. Pisket rett og slett opp stemningen. Meddelte med tørr stemme hvor mange som var blitt syke. Klaget på myndighetene som ikke gjorde noe for å finne en kur. I alle fall ikke tilstrekkelig raskt.

Hvitløkkapslene, var det noen vits i å ta dem? Skulle hun våge å spørre?

Nei, hun lot være. Ville ikke risikere å bli utledd.

Rektor sa så, trøstefullt nok, at mange at dem mest sannsynlig var immune allerede. De kunne ha blitt smittet som barn uten å bli syke, og dermed fått en innebygd beskyttelse for all framtid.

Det vanskelige var at ingen visste hvem som var immune. Og enda verre: hvem som ikke var det.

«Men ikke glem at med oppmuntring og støtte fra pleiepersonalet, fra dere og naturligvis fra de pårørende … og ved hjelp av etterbehandlinger og bevegelsestrening, massasje og bad, kan man oppnå store forbedringer og i beste fall reparere lammelsene,» hørte Ella-Kristin rektor si et sted i det fjerne.

Rektor var blitt skinnende blank i ansiktet der hun sto i den langermede ullkjolen. Ella-Kristin hadde en slik kjole selv, den ble båret ved høytidelige anledninger eller hvis de oppholdt seg utenfor sykehusområdet, så hun visste at selv om stoffet absolutt slapp varmen ut, så var kjolen sannelig ikke noe svalende plagg.

Rektor gikk over til flere praktiske opplysninger, som å be dem kontrollere sine plasseringer, om igjen, siden det var blitt gjort visse justeringer med tanke på polioen. Et informasjonsskriv var blitt slått opp. Ella-Kristin og Stina hadde lest det alt i går. At det var Stina og ikke Ella-Kristin som var blitt omplassert til Epidemiklinikken, var antakelig bare rent tilfeldig, det forsto Ella-Kristin, og hun sa heller ingenting. De hadde ellers begge to allerede gjennomført en kort praksisperiode der.

Men nå trengtes det som sagt sterke bein og flinke fingrer.

Hadde det bare ikke vært for Carl Emilsson, Ella-Kristins egen prins. Det ble Stina som fikk ha ham rundt seg hele dagen. Det skulle hun gjerne ha hatt selv, kunne sende ham et taust smil i korridoren, selv om de naturligvis ikke skulle vise de andre at de hørte sammen. Det passet seg rett og slett ikke!

Selv skulle Ella-Kristin til Øreklinikken. Hun slapp dermed nærkontakten med polioen på Epidemiklinikken. Kanskje var hun heldig, tross alt, mens hennes egen Carl og Stina måtte leve med vanskelighetene.

På benkeradene våget man endelig å puste ut. I alle fall de som ikke skulle til Epidemiklinikken og bli smittet. De reiste seg og skyndte seg ut av døra, med unntak av Ella-Kristin, som ventet litt og gikk fram til rektor.

«Jeg skulle gjerne ha snakket litt med Dem,» sa hun og neide, mens kinnene var røde som nykokte kreps.

Rektor så henne dypt inn i øynene, forbi de lysende kinnene.

«Da sier vi i morgen klokka kvart over elleve på mitt kontor,» sa hun.

Kapittel 3

DET FØLTES KLAMT under blusen. Oppoverbakken var ikke spesielt bratt, men lang. Ulla bøyde kroppen over sykkelstyret mens hun festet blikket i asfalten et sted foran den rustne forskjermen.

«Jeg tror jeg spyr,» stønnet Gittan en hjulbredde bak.

Ulla vred hodet fort bakover. Så venninnens røde og svette ansikt. «Ikke gjør det!» presset hun ut i et muntert forsøk på å spore Gittan til innsats. «Holder vi tempoet oppe, så rekker vi det.»

De to sammen igjen etter den lange sommeren. Vinden i håret, på sykkel, alltid på vei et sted. Bomullsskjørtene flagret, de bare beina var sterke.

Nå skulle de på skolen; Ulla Persson og Birgitta Lundén, som aldri ble kalt noe annet enn Gittan. De hadde avtalt å møtes på samme sted som alltid, i gatekrysset der veien ut til villaene ved sjøen og veien til leiegårdene møttes. I dag begynte de litt senere enn vanlig, siden det var første skoledag etter ferien.

Det var som det pleide. Så du Ulla, skimtet du Gittan, og omvendt. Det var det folk pleide å si med en latter. De hadde hørt det mange ganger.

De var bestevenninner, og hadde festet seg ved hverandre allerede den første dagen på pikeskolen. Som en vogn koblet seg til lokomotivet. Hvem som var lokomotivet og hvem som var vogna, varierte, og det var det som gjorde at de holdt fast ved hverandre. Akkurat nå trakk Ulla Gittan opp bakken. Ulla med de sterke beina. De hang sammen som erteris til tross for deres ulike forutsetninger, sa folk også. Ordet forutsetninger hadde festet seg som en kardeborre mot strikkejakka i Ullas indre. En knagg som ble hvisket fram for ikke å gjøre henne forlegen. Ulla noterte seg at Gittan lot som ingenting i de tilfellene da mindre gjennomtenkte mennesker åpnet munnen. Ord som glapp ut. Ord som sved, og fikk skammens rødme til å bre seg.

Det var tydelig at Gittan også ble ille til mote på Ullas vegne. Gittan, som selv befant seg på den riktige siden, men som kjente på seg at det siste Ulla ville ha, var medlidenhet. Ulla var evig takknemlig for at Gittan avsto fra å overøse henne med sånne ynkelige følelser. Men så var de jo venninner. Hadde et slitesterkt vennskap. Var venninner på ordentlig.

De konkurrerte nå, men ikke på alvor, mest en lek i flygende fart. Kroppene deres var også ulike, der kunne man virkelig snakke om ulike forutsetninger! Ulla var senet, veltrent og utholdende. Hun visste at hun aldri i livet ville bli forbikjørt av Gittan, som ikke var den som presset kroppen unødig.

Tørr asfalt, myke skygger som var blitt lengre. Litt til, så flatet veien ut. Sola skinte selvfølgelig denne dagen, mild og forlokkende. Den hadde en uforskammet vane med å vise seg fra sin mest sjenerøse side rundt skolestart. Stråler som ga en behagelig og vemodig sensommervarme, noen ganger så intens at klærne klistret seg til kroppen og svetten rant.

Ulla drømte fremdeles om å ligge i solsteken på badestranda, strekke seg ut i sanden eller på gresset, bli varm og døsig. Ha fri og slikke sol. Joda, hun hadde da syklet ned til stranda en og annen søndag hvis været hadde vært fint, eller for å ta en dukkert på kveldstid, men stort sett hadde hun stått i slamringen på sjokoladefabrikken og sett pralinene komme trillende mot henne, så hun netthendt kunne legge dem i eskene. Eller seigmenn, bringebærbåter, kjærlighet på pinne og pastiller som også skulle ned i esker.

Gummidekkene rullet mykt. De passerte sykehuset, der folk var på vei inn. Gittan plinget med ringeklokka så de ikke kjørte på en ung mann som foretok en dristig sving på sykkelen. Han lo unnskyldende og vinket til dem.

«Kanskje han var lege,» sa Gittan drømmende. «Gud, så kjekk han var!»

En lege som måtte skynde seg til alle viktige arbeidsoppgaver han hadde foran seg, tenkte Ulla, som var vant til morens beretninger om de fine legene. De staselige karene med lang utdannelse, anseelse og høy lønn. Hvor høy våget ikke moren engang å tenke på. Ulla var vant til at moren alltid fikk noe respektfullt i stemmen når hun redegjorde for hvilke fantastiske operasjoner legene skulle utføre på de lidende kroppene som moren skrubbet rene nede i badeværelset i kjelleren på sykehuset. Kompliserte og livsavgjørende inngrep. Moren snakket velunderrettet, som om det var hun selv som skulle operere. Minst. Ulla begynte allerede som liten å drømme om selv å få komme bak den røde mursteinsfasaden på ordentlig. Å få arbeide nær det som var viktig, som betydde noe for mennesker. Sykehuset var livets univers. Ikke bare dødens. At Ulla ville bli sykepleierske, var ingen hemmelighet. Spørsmålet var heller hvordan det skulle gå til. Ikke på grunn av karakterene, de var mer enn gode nok, men fordi det kostet å sitte på skolebenken når hun i stedet kunne begynne å arbeide og tjene de pengene de så sårt trengte. Hun og moren.

Gittan og Ulla fortsatte over jernbanesporet. Ett kvartal til, så hoppet de av og parkerte syklene i stativene på skolegården. Ullas føtter i hvite sokker gled ubehagelig rundt i sandalene da de skyndte seg mot porten. Remmene var slitte, lærsålene så slitte og tynne at hun kjente den ujevne grusen mot fotballen. Men remmene hadde ikke røket ennå. Sandalene holdt. Hvis faren hadde levd, ville han halvsålet dem for henne, slik at hun kunne bruke dem ett år til. Moren hadde ikke engang foreslått å bruke penger på skomaker. Snart var sommeren over, og det var en evighet til neste. Ulla hadde egne penger nå, men hun hadde ingen planer om å bruke dem på et par gamle sandaler.

Aldri i livet!

Kapittel 4

DET STORE VEGGURET over døra ute i korridoren på Epidemiklinikken gikk mot halv elleve. Vaktmesteren holdt akkurat på å levere oksygentanker. Assistentlege Carl Emilsson sto småforvirret i korridoren og hørte skramlingen og de lette dunkene som fikk gulvet til å vibrere. De hadde ryddet et ekstra kott til disse bombene, som de ble kalt. De fikk inn stadig flere pasienter som ikke kunne puste selv.

Han hadde ennå ikke lært hvordan han alene skulle takle disse alvorlig syke pasientene med pustevansker. Det krevdes erfaring å stille inn de moderne overtrykksrespiratorene slik at det ble tilstrekkelig med surstoff og kullsyren ble luftet ut. Mangelen på surstoff, eller oksygen, ga svært triste og kroniske skader på de indre organene. Hjernen var det mest ømfintlige organet.

Vaktmesteren forlot avdelingen med den knirkende vogna. Deretter bredte stillheten seg en kort stund. Nesten unaturlig rolig ble det, som om tiden hadde stanset. Men snart skulle sykepleierskene og hjelpepleierskene dele ut maten, og da ville det igjen bli et evig renn i korridorene.

I det nyvaskede gulvet kunne han se det svake gjenskinnet fra lampekuplene som lyste i taket. Vaskedamene gikk over med kluten to ganger daglig for å holde polioen borte. Skurelukten nådde ham. Også kaffeduften.

Overlege Kåre Hjelm holdt hoff på kjøkkenet. Visitten som hadde tatt sine modige timer, var avsluttet. Pasientene hadde som vanlig ligget pent i sengene eller stått i givakt, så godt de kunne, ved siden av senger som var oppredd med uklanderlig lakenstrekk. Sengene i åttemannssalen var blitt stilt i riktig posisjon ved hjelp av et snøre som to søstrer holdt opp mellom seg. Emilsson befattet seg naturligvis ikke med slike manøvrer, han var lege, men Ella-Kristin hadde fortalt ham hvordan de pleide å gjøre det. Noen avdelingsbestyrerinner var mer pirkete enn andre, de fornuftige brydde seg ikke om slike detaljer, men mange gjorde det av gammel vane. Og det var nok nettopp gamle vaner og inngrodde rutiner som styrte sånne som Greta Åkerblom. Hun var ellers en vennlig sjel, men hadde antakelig verken hatt tid eller krefter til å tenke i nye baner.

Nå var visitten over. Både pasienter og personale kunne puste ut. Sykepleierskene som hadde stått klare til å hjelpe til på sykesalene under visitten, pratet nå sorgløst med hverandre mens de tok seg en kaffetår på kjøkkenet. Hjelpepleiersker og elever, som normalt gjorde seg usynlige i kott, skyllerom og andre trange rom under legevisitten, kunne nå titte fram igjen.

I løpet av de få dagene han hadde vært på Epidemiklinikken, hadde Carl lagt merke til at det vanligvis så strenge systemet som hersket på sykehusets ulike pleieavdelinger, holdt på å gå i oppløsning her. Siden polioepidemien brøt ut, lå det pasienter i samtlige senger, og dessuten i ekstrasengene de var blitt tvunget til å ty til. Respiratorvakter og ekstrapersonell var blitt kalt inn. Alle trengte avløsning og kaffe eller te. Med så mange personer i omløp var søster Greta innimellom tvunget til å se gjennom fingrene med reglementet, forsto Emilsson. Han hadde overhørt henne klage til overlegen. Men nå var det som det var, og damen så ut til å være av det resonnable slaget.

Carl Emilsson hadde tross sin korte tid som lege rukket å oppfatte hvor varierende den generelle stemningen kunne være på de forskjellige avdelingene. Noen steder hvinte kalde vinder, mens andre hadde en mykere og varmere atmosfære. Det var ikke bare avdelingsbestyrerinne Greta Åkerblom som sto for fornuft og varme på dette stedet, så vidt Emilsson kunne bedømme, men også overlege Kåre Hjelm, som var av den eldre og respektinngytende stammen. Emilsson anslo at overlegen hadde feiret femtiårsdagen, kanskje nærmet han seg til og med seksti. Ryktene ville ha det til at han kom fra en ytterst beskjeden bakgrunn, noe mange mente var forklaringen på hans åpenbare mangel på arroganse. Født som uekte barn av en tjenestejente og ifølge sladderen senere adoptert av en anstendig skomaker og hans kone, der han fra begynnelsen av var blitt støpt for å bli «som folk flest».

Nå visste Emilsson at en slik bakgrunn like gjerne kunne gi opphav til et overdrevet behov for status og snobberi, som kompensasjon eller en buffer mot en selvtillit som var ødelagt allerede fra barnsben av. Han hadde sett det blant noen av studiekameratene da han leste medisin i Lund. Hadde sett hvordan denne bakgrunnen kunne føre til at man dømte andre ekstra hardt. Klaget på at de var dovne, late og rett og slett «ikke nådde opp».

Det gjaldt å passe seg! Mellom slagene grublet Emilsson over sin egen plass i denne yrkesverdenen av utvalgte personer som hadde gjennomført en lang og kostbar utdannelse og blitt lege, et yrke med status og høy anseelse. Det var ingen selvfølge. Ikke som for dem som var barn av akademiske fedre; leger, lærere, offiserer, teologer eller høyere tjenestemenn og byråkrater.

Emilsson var den første i sin slekt som hadde tatt artium og studert videre ved universitetet. Han var svært takknemlig for det. Dessuten hadde han vært så heldig å treffe Ella-Kristin, som var munter og lett. Hun bevegde seg blant høy og lav som fisken i vannet. Den borgerlige bakgrunnen med skikk og bruk satt i ryggraden. Det jevnet ut alt. Han var nok blitt tiltrukket av dette også. Av bakgrunnen hennes, som samtidig var skremmende. Det føltes som hun løftet hele hans person. Men det var utvilsomt de menneskelige sidene hennes han først og fremst hadde falt for. Ella-Kristin var så levende og frisk.

Overlege Kåre Hjelm foretrakk som regel å sitte på kjøkkenet og dampe blant avdelingens personale, i stedet for å trekke seg tilbake med kaffekoppen på sitt eget kontor, slik overlegene på de andre klinikkene gjorde. Emilsson fant dette svært innbydende og sympatisk.

Men kaffen fikk vente. Han skulle ta farvel med en av de yngre pasientene. Overlege Hjelm hadde allerede i går bestemt at jenta skulle få reise hjem. Slike avgjørelser ble naturligvis tatt av en overlege, mens underlegene – Emilsson var den siste i rekka – ordnet med det praktiske, som resepter og videre oppfølging. I den grad det var nødvendig.

Foreldrene var blitt kontaktet. De var her nå.

Avdelingsbestyrerinne Greta Åkerblom dukket også opp og stilte seg ved siden av Emilsson. De så på at den sju år gamle jenta ble båret ut av faren. Moren gikk ved siden av. En drosje ventet. De sa adjø.

Jenta, som het Lillebill, var blitt pleid på Epidemiklinikken i halvannen måned på grunn av polioen som så grufullt hadde angrepet henne etter en dag på badestranda. Smilet var stivt, og ansiktet blekt, for det var lenge siden hun hadde vært utendørs. Hun vinket høflig farvel til dem over skulderen på faren.

«Hun har sterke armer,» sa søster Greta fortrøstningsfullt rett ut i luften.

Emilsson nikket. En klump vokste og sved i halsen. Han svelget den med en viss anstrengelse. Det passet seg ikke for en lege å stå her og være sentimental!

Han visste ikke hvordan framtiden ville bli for jenta, for hans kliniske erfaring var altfor liten. Ville muskulaturen i beina kvikne til? Gikk det an å trene opp styrken i de gjenværende muskelbukene som ikke var rammet av paralyse? Han hadde truffet eldre pasienter i andre sammenhenger som hadde fått polio for flere tiår siden, og som nå tok seg fram ved hjelp av lærbandasjer, spesialsko og krykker. Det var ikke lett, men det gikk.

Og så var det selvfølgelig dem som bare kunne forflytte seg i rullestol, hvis de var så heldige. Noen lå lenket til senga hjemme eller på en institusjon. De som ingen av dem så. Som var gjemt for verden.

«Nå tar vi oss en kaffetår,» sa søster Greta til Emilsson og brøt den triste stemningen.

Det skulle smake godt med noen kaffedråper, men rakk han det? Ytterligere en pasient skulle skrives ut, han hadde dessuten noen sluttvurderinger som måtte gjøres. Hastverket ga seg til kjenne og satte seg i mageregionen.

Han var fersk i jobben, og ting tok tid. I løpet av ettermiddagen skulle han møte en stri strøm av pasienter som satt på venterommet på den andre siden av trappehallen, dit man kom via en egen inngang. Smittene måtte ikke på noen vilkår blandes eller spres. Det dreide seg om besøkende som ble tatt hånd om på det polikliniske mottaket; pasientene kom, ble undersøkt, og gikk deretter hjem. Stort sett. Ikke alle tilfellene var like enkle for en fersk lege. Noen kom til kontroll, og da kunne han vanligvis konstatere at kroppens evne til å lege seg selv hadde gjort sitt.

Foruten venterommet var det to undersøkelsesrom på Poliklinikken, som den ble kalt, og en liten ekspedisjon for søsteren som hjalp til. Det andre undersøkelsesrommet, som var større, ble benyttet av en overlege, det ville si Hjelm eller Fridström, som Emilsson i beste fall kunne spørre til råds, hvis han rakk det og de tolererte å bli forstyrret.

Det var det som var problemet; tiden som ikke strakk til, alle menneskene som ventet tålmodig og hans egen udugelighet, som ble så åpenbar. Etter en slik medfart ville han aller helst ta på seg turnskoene og begi seg ut i terrenget.

«Kom igjen da, kandidat Emilsson! Du må hvile for å orke,» sa søster Greta vennlig og grep ham i overarmen.

Hun hadde sett tvilen hos ham. Han fulgte lydig etter.