Lauren Weisberger

En hevner i Prada

Roman

Oversatt av Jorunn Leite

imagesjuritzen forlag

LAUREN WEISBERGER

En djevel i Prada 2006/2014

REVENGE WEARS PRADA

Copyright © Lauren Weisberger, 2013

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

imagesjuritzen-forlagene

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale, kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Kjetil Waren Johnsen, Wisuell Design

Omslagsfoto: Dreamstime.com / Andrey Kiselev

Forfatterfoto: Mike Cohen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-668-7 (epub)
ISBN 978-82-8205-567-3 (trykk)

Til R og S

Med kjærlighet

Kapittel 1

så lenge hun levde

REGNET FALT SIDELENGS, kaldt og nådeløst, vinden kastet det i alle retninger og gjorde bruken av paraplyer, regnfrakker og gummistøvler nesten håpløs. Ikke at Andy hadde noe av dette, med unntak av en Burberry-paraply til to hundre dollar, som hadde nektet å åpne seg og til slutt blitt ødelagt da hun prøvde å tvinge den opp. Den korte kaninjakken uten hette, men med en oversized krage, satt perfekt i midjen, men gjorde ingenting for å stoppe den isende kulden, og de nye, smekre Prada-pumpsene i semsket skinn muntret henne opp med sin livlige fuksiafarge, men lot mye av føttene være ubeskyttet mot elementene. Beina føltes nakne i den tynne skinntightsen. Den ga ikke mer beskyttelse enn et par silkestrømper. De første centimeterne med snø som hadde lagt seg som et teppe over New York, hadde allerede begynt å smelte til sølete, grått slaps, og Andy ønsket for tusende gang at hun bodde et hvilket som helst annet sted enn akkurat her.

Som for å understreke tanken, kom en taxi susende på gult lys og tutet iltert mot Andy som hadde begått den alvorlige forbrytelsen å prøve å krysse gaten. Hun måtte tvinge seg selv til ikke å gi sjåføren fingeren – alle var bevæpnet nå om dagen – isteden skar hun tenner, og i tankene slengte hun forbannelser i hans retning. Med tanke på høyden på hælene holdt hun relativt høy fart gjennom de neste tre kvartalene. 52nd, 53rd, 54th … det var ikke så langt igjen nå, og hun kom i det minste til å få et øyeblikk eller to til å varme seg før hun måtte haste tilbake til kontoret. Hun trøstet seg med løftet om varm kaffe og kanskje, bare kanskje, en kjeks med sjokoladebiter, da hun plutselig, fra et eller annet sted, hørte den ringelyden.

Hvor kom den fra? Andy tittet rundt seg, men de andre på fortauet så ikke ut til å legge merke til lyden som ble høyere for hvert sekund. Br-rrring! Br-rrring! Den ringelyden. Hun kom til å kjenne den igjen hvor som helst så lenge hun levde. Andy var overrasket over at det fremdeles ble laget telefoner som hadde denne lyden. Nå hadde hun ikke hørt den på lenge, men likevel … alt kom strømmende tilbake. Hun visste hva som ville møte henne alt før hun tok opp mobilen fra vesken, men hun ble likevel sjokkert over å se de to ordene på displayet: MIRANDA PRIESTLY.

Hun ville ikke svare. Kunne ikke. Andy pustet dypt inn, trykket på «ignorer» og slengte telefonen ned i vesken. Den begynte å ringe igjen nesten øyeblikkelig. Andy kunne kjenne hjertet begynne å slå raskere, og det ble vanskeligere og vanskeligere å fylle lungene. Pust inn, pust ut, instruerte hun seg selv mens hun trakk haken inn for å beskytte ansiktet mot det piskende regnet, og bare fortsett å gå. Hun var mindre enn to kvartaler unna restauranten – hun kunne se den lyse der fremme som et varmt, glitrende løfte – da et spesielt utrivelig vindkast dyttet henne fremover så hun mistet balansen og tråkket rett i det aller verste ved Manhattan-vinteren: en svart, slapsete søledam av skitt og vann og salt og søppel og gud vet hva mer, så møkkete og kald og sjokkerende dyp at man ikke kunne gjøre annet enn å overgi seg.

Og det var nettopp det Andy gjorde, der i helvetesbassenget som hadde samlet seg mellom gaten og fortauet. Hun sto som en flamingo og balanserte elegant på ett bein og holdt på imponerende vis det andre over den vasne sørpa i nærmere førti sekunder mens hun overveide alternativene sine. Omkring henne passerte folk på god avstand, og bare de med knehøye gummistøvler våget å plaske direkte gjennom søledammene. Men ingen tilbød henne en hjelpende hånd, og etter hvert innså hun at vannpytten hun sto i, var for stor til at hun kunne unnslippe, uansett valg av retning, så hun stålsatte seg for nok et kuldesjokk og plasserte den venstre foten ved siden av den høyre. Det isnende vannet flommet over føttene, stoppet nederst på leggen og oversvømte begge fuksiaskoene og godt og vel ti centimeter av skinntightsen, og det var bare så vidt Andy ikke begynte å gråte.

Skoene og tightsen var ødelagte, og føttene ville snart få forfrysninger dersom hun ikke kom seg ut av uføret. Det var ikke annet å gjøre enn å vasse videre gjennom slapset, og alt Andy klarte å tenke, var: Slik går det når du ignorerer Miranda Priestly.

Men hun hadde ikke tid til å dvele ved elendigheten, for så snart hun nådde frem til fortauet og stoppet for å evaluere skadene, ringte telefonen igjen. Det hadde vært modig – faen heller, direkte dumdristig – å ignorere det første anropet. Hun kunne simpelthen ikke gjøre det en gang til. Dryppende våt, skjelvende og på gråten, tappet Andy på skjermen og sa hallo.

«Ahn-dre-ah? Er det deg? Du har allerede vært borte en evighet. Jeg kommer bare til å spørre én gang: Hvor. Er. Lunsjen. Min? Jeg godtar simpelthen ikke å måtte vente på denne måten.»

Selvfølgelig er det meg, tenkte Andy. Du slo nummeret mitt. Hvem ellers skulle det være?

«Jeg beklager, Miranda. Det er virkelig et forferdelig vær ute nå, og jeg gjør mitt beste for å …»

«Jeg forventer å se deg tilbake her øyeblikkelig. Det var alt.» Og før Andy rakk å si et ord til, var samtalen brutt.

Selv om det iskalde vannet skvulpet rundt tærne hennes på en ytterst ubehagelig måte, selv om det hadde vært vanskelig nok å gå med disse hælene da skoene var tørre, og selv om fortauet ble glattere for hvert sekund fordi regnet frøs til: Andy begynte å løpe. Hun spurtet det hun var god for nedover kvartalene og hadde bare ett igjen da hun hørte noen rope navnet hennes.

Andy! Andy, stopp! Det er meg! Ikke løp!

Hun ville kjent igjen den stemmen hvor som helst. Men hva gjorde Max her? Han var borte i helgen, et eller annet sted nord for byen, av en eller annen grunn hun ikke klarte å huske. Var han ikke? Hun stoppet, snudde seg og så etter ham.

Her borte, Andy!

Og så fikk hun øye på ham. Forloveden hennes, med det tykke, mørke håret og de gjennomborende, grønne øynene, satt der på en diger, hvit hest. Hun var ikke spesielt begeistret for hester siden den gangen i andre klasse da hun falt av en og knakk det høyre håndleddet, men denne hesten virket temmelig vennligsinnet. Andy ble så fra seg av glede over å se Max at hun ikke engang stilte spørsmål ved at han red på en hvit hest midt på Manhattan, og at det nå nærmest var snøstorm.

Han steg ned fra hesten like lett som en erfaren rytter, og Andy prøvde å huske om han noen gang hadde sagt at han spilte polo. På tre lange byks var han ved siden av henne, ga henne den varmeste, mest herlige omfavnelsen hun kunne tenke seg, og hun kjente hele kroppen slappe av mens hun lot seg falle inn mot ham.

«Stakkars kjæresten min,» mumlet han uten å bry seg om verken hesten eller forbipasserende. «Du må være iskald.»

Lyden av en telefon – den telefonen – ringte mellom dem, og Andy skyndte seg å svare.

«Ahn-dre-ah! Jeg vet ikke hvilken del av ‘øyeblikkelig’ du ikke forstår, men …»

Hele kroppen til Andy skalv mens den skjærende stemmen til Miranda boret seg inn i øret hennes, men før hun rakk å bevege en eneste muskel, tok Max telefonen fra henne, trykket på «avslutt» og kastet den treffsikkert midt i dammen som tidligere hadde omsluttet Andys føtter. «Du er ferdig med henne, Andy,» sa han og la et stort teppe rundt skuldrene hennes.

«Herregud, Max, hvordan kunne du gjøre det? Jeg er så sent ute! Jeg har ikke kommet meg til restauranten engang, og hun kommer til å drepe meg om jeg ikke er tilbake med lunsjen hennes om …»

«Hysj,» sa han og la to fingre over leppene til Andy. «Du er trygg nå. Du er hos meg.»

«Men den er allerede ti over ett, og hvis hun ikke …»

Max stakk begge hendene sine under armene til Andy og løftet henne uanstrengt opp i luften før han satte henne sidelengs opp på den hvite hesten, hvis navn, ifølge Max, var Bandit.

Hun satt i sjokkert taushet mens Max tok av henne de gjennomvåte skoene og kastet dem fra seg på fortauet. Opp fra skuldervesken – den han alltid hadde med seg – tok han Andys favorittøffelsokker med fôr av fleece, og dro dem på de såre, røde føttene hennes. Han la dundynen over fanget hennes, knyttet sitt eget kasjmirskjerf rundt halsen hennes og rakte henne en termos med noe han erklærte var spesiallaget mørk, varm sjokolade. Det beste hun visste. Så, i én imponerende flytende bevegelse, steg han opp på hesten og tok tømmene. Før hun rakk å si et eneste ord, begynte de å trave nedover Seventh Avenue i jevn fart, mens politieskorten foran dem holdt veien fri for trafikk og fotgjengere.

Det var en voldsom lettelse å bli varm og føle seg elsket, men Andy klarte ikke å kvitte seg med panikken hun følte over ikke å ha fullført Mirandas oppdrag. Hun kom til å få sparken, så mye var sikkert, men tenk om det skjedde noe enda verre? Tenk om Miranda ble så rasende at hun kom til å bruke sin grenseløse innflytelse til å forsikre seg om at Andy aldri fikk seg noen ny jobb? Tenk om hun bestemte seg for å gi den nye assistenten en lærepenge og vise henne nøyaktig hva som skjedde med den som stakk fra Miranda Priestly – ikke bare én gang, men to?

«Jeg må tilbake!» ropte Andy mot vinden mens farten økte til galopp. «Max, snu og ta meg med tilbake! Jeg kan ikke …»

«Andy! Hører du meg, kjære deg? Andy!»

Hun åpnet øynene. Det eneste hun kjente, var hjertet som hamret og raste i brystet.

«Alt i orden, kjære. Du er trygg nå. Det var bare en drøm. Og det ser ut som om det var en skikkelig fæl en,» trøstet Max mens han la den kjølige håndflaten sin mot kinnet hennes.

Hun skjøv seg opp og så den tidlige morgensolen strømme inn gjennom vinduet i rommet. Det var ingen snø, ikke noe slaps, ingen hest. Føttene hennes var nakne, men varme under de smørmyke lakenene, og kroppen til Max føltes sterk og trygg mot hennes. Hun pustet dypt inn, og duften av Max – pusten hans, huden hans, håret hans – fylte neseborene.

Det var bare en drøm.

Hun så rundt seg på soverommet. Hun følte seg fortsatt i halvsøvne, forvirret over å ha blitt vekket så brått Hvor var de? Hva skjedde? Men et blikk på døren, der det hang en nydampet og virkelig nydelig Monique Lhuillier-kjole, fikk henne til å huske at dette ukjente rommet faktisk var en brudesuite – hennes brudesuite – og hun var bruden. Brud! Et rush av adrenalin fikk henne til å sette seg opp i sengen så raskt at Max utbrøt overrasket: «Hva drømte du om, kjære? Jeg håper det ikke hadde noe med dagen i dag å gjøre.»

«Ikke i det hele tatt. Bare gamle spøkelser.» Hun lente seg frem for å kysse ham idet Stanley, malteseren deres, presset seg mellom dem. «Hvor mye er klokken? Vent – hva gjør du her?»

Max ga henne dette djevelske smilet som hun elsket, og steg ut av sengen. Som alltid kunne ikke Andy annet enn å beundre de brede skuldrene og den faste magen. Han hadde kroppen til en tjuefemåring, bare enda bedre – ikke for hard og muskuløs, men stram og i perfekt form.

«Den er seks. Jeg kom for et par timer siden,» sa han mens han dro på seg et par pysjamasbukser i flanell. «Jeg ble ensom.»

«Vel, det er best du kommer deg vekk før noen ser deg. Moren din var svært opptatt av at vi ikke skulle se hverandre før bryllupet.»

Max dro Andy ut av sengen og la armene rundt henne. «Så ikke si noe til henne. Jeg kunne bare ikke la det gå en hel dag før jeg så deg.»

Andy spilte irritert, men i virkeligheten var hun glad for at han hadde sneket seg inn for å kose litt, særlig med tanke på marerittet. «Greit,» sukket hun dramatisk. «Men kom deg tilbake til rommet ditt uten å bli sett! Jeg går en tur med Stanley før folk begynner å samle seg.»

Max presset hoftene sine mot hennes. «Det er fortsatt tidlig. Hvis vi er raske, kan vi sikkert …»

Andy lo. «Gå!»

Han kysset henne igjen, ømt denne gangen, og snek seg ut av suiten.

Andy løftet Stanley opp i armene sine, kysset ham midt på den våte snuten og sa: «Det er nå det gjelder, Stan!» Han bjeffet ivrig og prøvde å rømme, og hun måtte slippe ham så han ikke skulle klore henne til blods. I noen deilige sekunder klarte hun å glemme drømmen, men så dukket den opp igjen i all sin detaljerte virkelighet. Andy pustet dypt, og fornuften satte inn: bryllupsnerver. En klassisk angstdrøm. Intet mer. Intet mindre.

Hun bestilte frokost fra room service og matet Stanley med biter av eggerøre og toast mens hun tok imot opprømte telefoner fra moren, søsteren, Lily og Emily – som alle ivret etter at hun skulle begynne å gjøre seg klar – og festet båndet på Stanley for å gå en rask tur i den friske oktoberluften før dagen ble altfor hektisk. Det var en smule flaut å ha på seg velur-joggebuksen med den knallrosa påskriften BRUD over baken, som hun hadde fått i utdrikningslaget, men innerst inne var hun stolt også. Hun skjulte håret under en kaps, knyttet joggeskoene, dro opp glidelåsen på en Patagonia-fleecejakke og klarte på mirakuløst vis å komme seg ut av området til Astor Courts Estate uten å treffe en levende sjel. Stanley løp så viltert som de små beina var i stand til, og dro henne mot rekken av trær i utkanten av eiendommen, der bladene allerede hadde antatt sine flammende høstfarger. Turen varte i nesten tretti minutter, definitivt lenge nok til at alle lurte på hvor det hadde blitt av henne, og selv om luften var frisk og de bølgende jordene vakre, og Andy kjente den kriblende gleden over at det var bryllupsdagen hennes, klarte hun ikke å få bildet av Miranda ut av hodet.

Hvordan kunne denne kvinnen fortsatt hjemsøke henne? Det hadde gått nesten ti år siden hun stakk fra Paris og den sjeledrepende jobben som Mirandas assistent i Runway. Hun hadde vokst mye på denne tiden, hadde hun ikke? Alt hadde forandret seg, og til det bedre: De første årene etter Runway med frilansarbeid, som hun var stolt over å ha videreutviklet til en fast jobb som redaktør og journalist for en bryllupsblogg, I gode og onde dager. Noen få år og titusener av ord senere hadde hun startet sitt eget magasin, Sløret, et vakkert, eksklusivt magasin som var tre år gammelt nå, og til tross for alle profetier om det motsatte, tjente hun godt på det. Sløret ble nominert til flere priser, og annonsørene sto i kø. Og nå, midt i all denne yrkesmessige suksessen, skulle hun gifte seg! Med Max Harrison, sønn av avdøde Robert Harrison og barnebarn av den legendariske Arthur Harrison som grunnla Harrison Publishing Holdings i årene rett etter den store depresjonen, og som bygde firmaet opp til Harrison Media Holdings, et av de mest prestisjefylte og vellykkede selskapene i USA. Max Harrison hadde lenge vært blant de mest ettertraktede ungkarene i landet, en fyr som hadde gått ut med alle New Yorks svar på Tinsley Mortimer og Amanda Hearst og antakelig mange av søstrene, kusinene og vennene deres også. Han var nå hennes forlovede. Det kom til å være borgermestere og magnater tilstede i ettermiddag, som alle bare ventet på å heie frem det nye skuddet på Harrison-stammen og bruden hans. Men det beste av alt? Hun elsket Max. Han var hennes beste venn. Han forgudet henne og fikk henne til å le og verdsatte arbeidet hennes. Var det ikke alltid sant at menn i New York ikke var klare før de var klare? Max hadde begynt å snakke om ekteskap kun få måneder etter at de møttes. Tre år senere var de altså her, på bryllupsdagen. Andy kjeftet på seg selv fordi hun kastet bort så mye som et eneste sekund på å tenke på den latterlige drømmen, og fulgte Stanley tilbake til suiten, der en liten hær av kvinner hadde samlet seg mens de småsnakket nervøst med et hint av panikk, i frykt for at hun hadde forlatt stedet. Det lød et kollektivt lettelsens sukk i det øyeblikket hun kom inn døren. Nina, bryllupsplanleggeren hennes, begynte øyeblikkelig å gi ordrer.

De neste timene passerte som i en tåke: dusj, føning, varme hårruller, maskara, foundation nok til å glatte ut huden til en hormonell tenåring. Noen stelte tærne hennes, mens en annen hentet undertøyet og en tredje diskuterte leppefargen. Før det i det hele tatt gikk opp for henne hva som foregikk, holdt søsteren, Jill, opp Andys elfenbensfargede kjole, og et øyeblikk senere holdt moren et fast grep i kjolen og lukket den i ryggen etter at Andy hadde glidd inn i den. Bestemoren til Andy klukket fornøyd. Lily gråt. Emily snek seg til en sigarett på badet til brudesuiten, i den tro at ingen ville legge merke til det. Andy prøvde å ta alt inn over seg. Og så var hun alene. Noen minutter før hun var ventet i den store festsalen, gikk alle for å gjøre seg klare, og hun satt og balanserte ukomfortabelt på en antikk stol dekorert med dusker, mens hun prøvde ikke å krølle eller ødelegge så mye som en centimeter av seg selv. Om under en time ville hun være en gift kvinne, forpliktet til Max for resten av livet, og han til henne. Det var nesten for stort til å fatte.

Telefonen i suiten ringte. Moren til Max var i andre enden.

«God morgen, Barbara,» sa Andy så varmt hun klarte. Barbara Anne Harrison, medlem av Daughters of the American Revolution, etterkommer av ikke bare én, men to av de ærverdige herrene som underskrev grunnloven, fast inventar i hvert eneste veldedighetsråd av sosial betydning på Manhattan. Fra det Oscar Blandi-friserte håret til de flate Chanel-ballerinaskoene oppførte Barbara seg alltid korrekt og høflig overfor Andy. Hun var korrekt og høflig overfor alle. Men overstrømmende overfor Andy, det var hun ikke. Andy prøvde å ikke ta det personlig, og Max forsikret henne om at det bare var innbilning. I den første tiden hadde Barbara kanskje trodd at Andy bare var enda en av sønnens forbigående faser? Deretter ble Andy overbevist om at Barbaras forhold til Miranda hadde fordervet enhver mulighet for et nært forhold til svigermoren. Til slutt hadde Andy innsett at det bare var slik Barbara var – hun var kjølig høflig mot alle, til og med sin egen datter. Hun kunne ikke forestille seg å kalle denne kvinnen «mor.» Ikke at hun hadde blitt bedt om det …

«Hallo, Andrea. Jeg kom på at jeg aldri fikk gitt deg halskjedet. Jeg hastet slik i dag morges for å få alt i orden at jeg kom for sent til sminke- og frisørtimen! Jeg ringer for å fortelle deg at det ligger i en fløyelseske på rommet til Max, i sidelommen på den gyselige skuldervesken hans. Jeg ville ikke at de ansatte skulle se det ligge og slenge. Kanskje du vil lykkes med å overtale ham til å bruke noe mer passende enn den vesken, forresten? Gudene skal vite at jeg har prøvd tusen ganger, men han nekter å …»

«Takk, Barbara. Jeg går og henter smykket med en gang.»

«Det gjør du absolutt ikke!» utbrøt kvinnen skarpt. «Dere kan jo ikke se hverandre før seremonien – det betyr ulykke. Send moren din eller Nina. Hvem som helst. Greit?»

«Selvfølgelig,» sa Andy. Hun la på røret og gikk ut i gangen. Hun hadde tidlig lært at det var lettere å si seg enig med Barbara og deretter bare gjøre som hun ville – argumenter førte ingensteds hen. Nettopp derfor bar hun et av Harrison-familiens arvestykker som sitt «something old» istedenfor noe fra sin egen familie: Barbara hadde insistert. Seks generasjoner Harrisoner hadde båret dette kjedet i bryllupene sine, og nå skulle Andy gjøre det samme.

Døren til rommet til Max sto på gløtt, og hun kunne høre dusjen på badet da hun gikk inn. Typisk, tenkte hun. Jeg har brukt de siste fem timene på å gjøre meg klar, og han har akkurat gått i dusjen.

«Max? Det er meg. Ikke kom ut!»

«Andy? Hva gjør du her?» stemmen til Max trengte seg gjennom baderomsdøren.

«Jeg skal bare hente halskjedet fra moren din. Ikke kom ut, ok? Jeg vil ikke at du skal se meg i brudekjolen.»

Andy rotet gjennom ytterlommen på vesken. Hun fant ingen fløyelseske, men fingrene hennes lukket seg om et sammenbrettet papir.

Det var et stykke kremfarget tykt skrivepapir, preget med Barbaras initialer, BHW, i et marineblått monogram. Andy visste at Dempsey & Carroll tjente gode penger på Barbara, med tanke på hvor mye skrivepapir hun bestilte: Hun hadde brukt samme design til bursdagshilsener, takkekort, middagsinvitasjoner og kondolanser i fire tiår. Hun var gammeldags og formell og ville heller dødd enn å sende en simpel e-post eller – å, for en gru! – en tekstmelding. Det var helt logisk at hun hadde sendt sønnen et tradisjonelt, håndskrevet brev på bryllupsdagen hans. Andy skulle akkurat til å brette det sammen og legge det på plass igjen, da hun fikk øye på sitt eget navn. Før hun rakk å tanke på hva hun gjorde, begynte hun å lese.

Kjære Maxwell,

Selv om du vet at jeg alltid har gjort mitt beste for å la deg styre ditt privatliv, kan jeg ikke lenger holde munnen lukket i en så viktig sak. Jeg har nevnt min bekymring tidligere, og du har lovet å ta det med i betraktningen. Men nå, på grunn av ditt nært forestående bryllup, føler jeg ikke at jeg kan vente med å gi deg min oppriktige mening, ærlig og direkte:

Jeg ber deg innstendig, Maxwell. Ikke gift deg med Andrea.

Ikke misforstå meg. Andrea er hyggelig, og hun kommer utvilsomt til å bli en fullt akseptabel kone for en eller annen en vakker dag. Men du, min kjære, fortjener så mye mer! Du må finne sammen med en jente fra den rette familien, ikke fra et splittet hjem der alt hun har opplevd, er hjertesorg og skilsmisse. En jente som forstår våre tradisjoner, vår livsstil. En som vil hjelpe oss å føre Harrison-navnet videre til neste generasjon. Og aller viktigst, en partner som vil sette deg og barna dine foran sine egne, egoistiske karrieremål. Du må tenke grundig gjennom dette: Vil du at din kone skal utgi magasiner og dra på forretningsreiser, eller vil du ha en kvinne som setter andre først og virkelig verdsetter de filantropiske interessene til Harrison-slekten? Vil du ikke ha en kone som bryr seg mer om å støtte familien din enn sine egne ambisjoner?

Jeg sa jo at jeg tror det uventede møtet med Katherine på Bermuda var et tegn. Å, hvor glad du virket over å ha møtt henne igjen! Vær så snill, ikke undervurder disse følelsene. Ingenting er avgjort ennå – det er ikke for sent. Det er tydelig at du alltid har forgudet Katherine, og det er enda tydeligere at hun ville bli en fantastisk livspartner.

Du gjør meg alltid stolt, og jeg vet at faren din ser ned på oss og heier på at du skal ta det rette valget.

Kjærlig hilsen,

mor

Hun hørte at vannet ble skrudd av, og skvatt så hun mistet brevet på gulvet. Da hun skyndte seg for å plukke den opp, merket hun at hendene hennes skalv.

«Andy? Er du der fortsatt?» ropte han bak døren.

«Ja, jeg … vent, jeg skal gå nå,» klarte hun å få frem.

«Fant du det?»

Hun tok en pause, usikker på hva hun skulle svare. Det føltes som om alt oksygenet hadde blitt sugd ut av rommet. «Ja.»

Flere skritt, og vasken ble skrudd på og av. «Har du gått nå? Jeg må få komme ut og kle på meg.»

Ikke gift deg med Andrea. Blodet dundret i ørene til Andy. Å, hvor glad du virket over å ha møtt henne igjen! Skulle hun løpe inn på badet eller løpe ut døren? Den neste gangen hun så ham, skulle de utveksle ringer foran tre hundre mennesker, deriblant moren hans.

Noen banket på døren til suiten før de åpnet den. «Andy? Hva gjør du her?» spurte Nina, bryllupsplanleggeren hennes. «Herregud, du kommer til å ødelegge kjolen. Og jeg trodde dere var enige om at dere ikke skulle se hverandre før seremonien? Hvis det ikke er tilfellet, hvorfor tok vi ikke bildene på forhånd?» Den konstante, nådeløse ordstrømmen drev Andy fra vettet. «Max, bli på badet! Bruden din står her som en hjort i frontlysene fra en bil. Vent, å, bare et øyeblikk!» Hun skyndte seg bort idet Andy prøvde å reise seg og ordne kjolen på én gang, og strakte ut en hånd.

«Sånn,» sa hun og dro Andy på beina mens hun glattet over kjolens havfrueskjørt med den andre hånden. «Bli med meg nå. Ingen flere forsvinningsnumre, hører du? Hva er dette?» Hun tok brevet fra den svette håndflaten til Andy og holdt det opp.

Andy kunne faktisk høre hjertet dundre i brystet – et øyeblikk lurte hun på om hun var i ferd med å få hjerteinfarkt. Hun åpnet munnen for å si noe, men isteden kom en bølge av kvalme over henne. «Å, jeg tror jeg må …»

På magisk vis, eller kanskje bare som følge av lang erfaring, grep Nina en søppelbøtte i nøyaktig rette øyeblikk og holdt den så tett opp til Andys ansikt at hun kunne kjenne plastkanten mot den myke undersiden av haken. «Så, så,» klynket Nina nasalt, men merkelig trøstende likevel. «Du er ikke den første nervøse bruden jeg har hatt, og du blir ikke den siste. La oss bare takke Gud for at det ikke sprutet utover.» Hun tørket munnen til Andy med en av T-skjortene til Max, og lukten hans, en berusende blanding av såpen og sjampoen med basilikum og mint – en duft hun vanligvis elsket – fikk henne til å brekke seg på nytt.

Det banket igjen på døren. Den berømte fotografen St. Germain og den pene, unge assistenten hans kom inn i rommet. «Vi skal fotografere Max mens han gjør seg klar,» erklærte han med den tydelige, men ubestemmelige aksenten sin. Heldigvis kastet verken han eller assistenten så mye som et blikk på Andy.

«Hva er det som foregår der ute?» ropte Max som fremdeles var forvist til badet.

«Max, bli hvor du er!» skrek Nina med en voldsom autoritet i stemmen. Hun snudde seg mot Andy, som ikke var sikker på om hun klarte å gå de rundt seksti meterne tilbake til brudesuiten. «Vi må fikse sminken din, og … Herregud, håret ditt …»

«Jeg trenger kjedet,» hvisket Andy.

«Hva?»

«Diamanthalskjedet til Barbara. Vent.» Tenk, tenk, tenk. Hva betydde det? Hva skulle hun gjøre? Andy tvang seg selv til å vende tilbake til den grusomme vesken, men heldigvis kom Nina henne i forkjøpet og slengte den på sengen. Hun lette raskt gjennom innholdet og dro opp fløyelsesken med Cartier-merket på siden.

«Er det denne du ser etter? Kom, nå går vi.»

Andy lot seg bli dratt ut i gangen. Nina ga fotografene ordre om å slippe Max ut av badet, og til slutt lukket hun døren omhyggelig bak seg.

Andy kunne ikke tro Barbara mislikte henne så sterkt at hun ville forhindre sønnen i å gifte seg med henne. Men hun hadde jo valgt seg ut en kone til ham. Katherine: mer passende, mindre egoistisk. Kvinnen som, i hvert fall ifølge Barbara, glapp. Andy visste alt om Katherine. Hun var arving til von Herzogformuen, og ut fra det Andy husket fra den gangen hun hadde googlet henne, var hun en eller annen slags østerriksk prinsesse av lavere rang, som foreldrene hadde sendt til Max’ prestisjefulle privatskole i Connecticut. Katherine hadde fortsatt med å studere europeisk historie ved Amherst, der hun kom inn etter at bestefaren hennes – en østerriksk adelsmann som hadde vært lojal mot nazistene under andre verdenskrig – hadde donert nok penger til at de oppkalte en av studentfløyene etter hans avdøde kone. Max hevdet at Katherine var for tertefin, for korrekt og generelt altfor høflig. Hun var kjedelig, hevdet han. For konvensjonell og for opptatt av det ytre. Hvorfor han hadde vært sammen med henne til og fra i fem år, hadde han ingen god forklaring på, men Andy hadde alltid mistenkt at det var noe mer ved historien. Og hun hadde åpenbart ikke tatt feil.

Den siste gangen Max hadde nevnt Katherine, var da han ville ringe henne for å fortelle om forlovelsen deres – noen få uker senere kom en vakker krystallbolle fra Bergdorf’s sammen med et kort som ønsket dem livslang lykke. Emily, som kjente Katherine gjennom mannen sin, Miles, sverget på at Andy ikke hadde noe å bekymre seg for, at Katherine var kjedelig og prippen, og selv om hun riktignok hadde «flotte pupper», var Andy henne overlegen på alle måter. Andy hadde ikke tenkt noe mer på det siden da. Begge hadde en fortid. Var hun stolt av Christian Collinsworth? Hadde hun behov for å dele hver eneste detalj i forholdet med Alex? Selvfølgelig ikke. Det var imidlertid noe helt annet å lese et brev fra sin fremtidige svigermor, der hun tryglet forloveden hennes om å gifte seg med ekskjæresten isteden. En ekskjæreste han tydeligvis hadde blitt fra seg av glede over å møte på Bermuda da han var der i utdrikningslaget, og som han så beleilig hadde glemt å nevne.

Andy gned seg i pannen og tvang seg til å tenke. Når hadde Barbara skrevet dette ondsinnede brevet? Hvorfor hadde Max spart på det? Og hva betydde det at han hadde møtt Katherine for bare seks uker siden og unnlatt å fortelle det til Andy, til tross for at han hadde gitt henne hver eneste detalj om hans og vennenes golfspill, biffmiddager og soling? Det måtte finnes en forklaring, det måtte det simpelthen. Men hva var forklaringen?

Kapittel 2

å lære å elske the hamptons: 2009

DET HADDE LENGE vært et prinsipp for Andy nesten aldri å dra til The Hamptons. Trafikken, trengselen, presset om å pynte seg og se fantastisk ut og være på det rette stedet … ikke noe av dette føltes spesielt avslappende. Og det føltes så avgjort ikke som ferie fra bylivet. Bedre å bli i byen alene, vandre langs sommermarkedene og ligge ute i Sheep Meadow i Central Park eller sykle langs Hudson River. Hun kunne gå inn på en hvilken restaurant som helst uten reservasjon, og hun kunne utforske nye, nærmest folketomme nabolag. Hun elsket sommerhelger i byen da hun bare kunne lese og nippe til iste, og følte seg aldri det minste utenfor, et faktum Emily nektet å godta. Én helg hver sommer dro Emily henne med seg ut til svigerforeldrenes sommerhus og insisterte på at Andy måtte oppleve det fantastiske ved hvitkledde fester og polokamper og nok Tory Burch-kledde kvinner til å fylle halve Long Island. Hvert år sverget Andy på at hun aldri skulle tilbake, og hver sommer pakket hun pliktoppfyllende kofferten sin, våget seg om bord på Jitney-bussen og prøvde å late som om hun koste seg mens hun småpratet med de samme folkene som hun møtte på jobbfester i byen. Men denne helgen var annerledes. Denne helgen kunne komme til å avgjøre hele hennes fremtid.

Det banket kort på døren før Emily kom brasende inn. Dømt ut ifra uttrykket hennes, var hun svært misfornøyd med å finne Andy liggende rett ut på den luksuriøse dynen, med et håndkle over håret og et annet festet under armene mens hun stirret hjelpeløst på en koffert bulende av klær.

«Hvorfor har du ikke kledd på deg ennå? De begynner å komme hvert øyeblikk!»

«Jeg har ingenting å ha på meg!» klaget Andy. «Jeg forstår meg ikke på The Hamptons. Jeg hører ikke hjemme her. Alt jeg har tatt med, er feil.»

«Andy …» Emily skjøt hoften ut i den magentafargede silkekjolen, rett under stedet der det florlette stoffet ble holdt sammen av et tredobbelt gullbelte så kort at de fleste kvinner ikke engang ville kunne få det rundt låret. De flotte beina var solbrune og pyntet med et par gladiatorsandaler i gull og en glitrende pedikyr i samme rosa nyanse som kjolen.

Andy studerte venninnens perfekt fønede hår, skinnende kinnbein og blekrosa lipgloss. «Jeg håper det der er et eller annet slags glitterpudder og ikke din naturlige glød,» sa hun misfornøyd og gestikulerte mot ansiktet til Emily. «Ingen fortjener å se så bra ut.»

«Andy, du vet hvor viktig denne kvelden er! Miles har brukt en trillion tjenester på å få alle til å komme, og jeg har brukt den siste måneden på å avtale med blomsterhandlere og cateringfirmaer og den jævla svigermoren min. Vet du hvor vanskelig det var å overtale henne til å la oss ha denne middagen her? Man skulle tro vi var sytten og planla en fyllefest, slik hun har gått gjennom reglementet med meg. Alt du må gjøre, er å komme og se anstendig ut og være sjarmerende, og se på deg!»

«Jeg er jo her, er jeg ikke? Og jeg skal gjøre mitt beste for å være sjarmerende. Kan vi bli enige om to av de tre kravene?»

Emily sukket, og Andy kunne ikke la være å smile.

«Hjelp meg! Hjelp den stakkars, motehandikappede venninnen din å sette sammen noe som i det minste er sånn noenlunde passende å ha på seg, slik at hun ser bra ut når hun skal tigge om penger fra en haug med fremmede!» Andy sa dette for å blidgjøre Emily, men hun visste at hun hadde gjort fremskritt med klesstilen i løpet av de siste sju årene. Kunne hun noen gang håpe på å se så bra ut som Emily? Selvfølgelig ikke. Men hun var ikke noe takras heller.

Emily grep en haug klær som lå midt på sengen og rynket på nesen. «Hva hadde du egentlig tenkt å ha på deg?»

Andy strakte en hånd inn i haugen og dro frem en marineblå linkjole med snorbelte og matchende espadriller. Det var enkelt, elegant, tidløst. Kanskje en smule krøllete. Men absolutt passende.

Emily ble blek. «Du lyver.»

«Se på disse nydelige knappene. Denne kjolen var ikke billig.»

«Jeg driter vel i knappene!» skrek Emily og kastet den gjennom rommet.

«Den er Michael Kors! Er ikke det verdt noe?»

«Den er fra Michael Kors’ strandkolleksjon, Andy. Det er slikt modellene slenger utenpå bikinien. Har du bestilt den på nettet fra Nordstrom, eller?»

Da Andy ikke sa noe, løftet Emily armene i været i frustrasjon.

Andy sukket. «Kan du ikke bare være så snill å hjelpe meg? Det er relativt stor fare for at jeg kommer til å krype under dynen her nå …»

Nå satte Emily inn et nytt gir mens hun mumlet for seg selv om hvor håpløs Andy var til tross for Emilys konstante forsøk på å veilede henne om snitt, stoff og stil … og for ikke å forglemme sko. Skoene var alt. Andy betraktet henne mens Emily rotet gjennom haugen av klær og løftet enkelte plagg i været før hun øyeblikkelig skar en grimase og kastet dem bryskt til side. Etter fem frustrerende minutter forsvant hun nedover gangen uten et ord og kom snart tilbake med en vakker, blekblå maksikjole i jersey og et par nydelige øredobber i turkis og sølv. «Her. Du har sølvsandaler, ikke sant? For du kommer aldri til å få på deg mine.»

«Jeg kommer aldri til å få på meg den der,» sa Andy og tittet forsiktig på den vakre kjolen.

«Jo da. Jeg kjøpte den i en størrelse større enn jeg vanligvis bruker, slik at jeg kan bruke den når jeg er oppblåst, og den er løs rundt midjen. Du bør kunne få den på deg.»

Andy lo. Hun og Emily hadde vært venner så lenge nå at hun nesten ikke la merke til slike kommentarer lenger.

«Hva?» spurte Emily og så forvirret ut.

«Ingenting. Den er perfekt. Takk.»

«Ok, så kle på deg.» Som for å understreke kommandoen, hørte jentene dørklokken ringe nedenunder. «Den første gjesten! Jeg løper ned. Vær skjønn og spør alle mennene om jobben deres og kvinnene om veldedighetsarbeidet de holder på med. Og ikke snakk om magasinet ditt hvis de ikke spør, siden dette egentlig ikke er en forretningsmiddag.»

«Egentlig ikke en forretningsmiddag? Skal vi ikke tigge om penger?»

Emily sukket irritert. «Jo, men ikke ennå. Først later vi som om vi er her bare for å være sosiale og ha det gøy. Det viktigste er at de ser at vi er smarte, ansvarlige kvinner med en god idé. De fleste er venner av Miles fra Princeton. En haug pengefolk som elsker å investere i medieprosjekter. Stol på meg, Andy, smil masse og vær ditt vanlige, sjarmerende jeg – og ha på deg denne kjolen – så går alt bra.»

«Smil, vis interesse, vær sjarmerende. Skjønner.» Andy dro håndkleet av hodet og begynte å børste håret.

«Husk, jeg har plassert deg mellom Farooq Hamid, som har et fond som nettopp ble rangert som et av de femti mest lukrative investeringene i år, og Max Harrison fra Harrison Media Holdings, som nå fungerer som deres administrerende direktør.»

«Døde ikke faren hans nettopp? I løpet av de siste månedene?» Andy husket den tv-sendte begravelsen og de to hele dagene med avisartikler, minneskrifter og hyllester til mannen som hadde bygd opp et av de største investeringsimperiene noensinne, før han gjorde en serie dårlige investeringer rett før nedgangen i 2008 – Madoff, oljefelt i politisk ustabile land – og skapte panikktilstander i selskapet. Ingen visste hvor alvorlig skaden egentlig hadde vært.

«Jo. Nå er det Max som er sjef, og etter sigende gjør han en svært god jobb så langt. Og det eneste Max liker bedre enn å investere i oppstarten av medieprosjekter, er å investere i oppstarten av medieprosjekter drevet av vakre kvinner.»

«Å, Em, kaller du meg vakker? Seriøst, jeg rødmer.»

Emily snøftet. «Jeg snakket faktisk om meg selv … Hør, kan du være nede om fem minutter? Jeg trenger deg!» sa Emily idet hun gikk ut døren.

«Jeg er glad i deg også!» ropte Andy etter henne, allerede i gang med å lete frem den stroppløse bh-en sin.

Middagen ble overraskende avslappet, langt bedre enn Emilys hysteri i forkant skulle tilsi. Teltet som var satt opp i hagen til Everetts, hadde utsikt over havet, de åpne sidene slapp inn den salte brisen, og en million små lykter ga kvelden en touch av enkel eleganse. Menyen besto av skalldyr og var spektakulær: én kilos rensede hummere, østers i sitronsmør, blåskjell dampet i hvitvin, hvitløk- og rosmarinpoteter, maiskolber overstrødd med cotija-ost, kurver fulle av varme rundstykker med herlig smør og en tilsynelatende uendelig forsyning av iskaldt øl med lime, glass med frisk Pinot Grigio og de salteste, herligste margaritaene Andy noensinne hadde smakt.

Etter at alle hadde spist seg mette på hjemmelaget eplepai med iskrem, beveget de seg mot bålet som en av kelnerne hadde tent på plenen, komplett med et utvalg s’mores-kaker, krus med varm sjokolade og marshmallows og sommerlette tepper i en himmelsk myk hybrid av bambuskasjmir. Drikkingen og latteren fortsatte: Snart begynte et par marihuanasigaretter å sirkulere i gruppen. Andy la merke til at det bare var hun og Max Harrison som takket nei – begge sendte videre når sigarettene kom til dem. Da Max unnskyldte seg og gikk mot huset, klarte ikke Andy la være å følge etter ham.

«Å, hei,» sa hun, plutselig sjenert da hun møtte ham på verandaen utenfor stuen. «Jeg bare, æh, ser etter toalettet,» løy hun.

«Andrea, ikke sant?» spurte han, selv om de nettopp hadde sittet ved siden av hverandre i tre timer under middagen. Max hadde snakket mest med kvinnen på sin venstre side, en eller annen russisk modellfrue som egentlig ikke så ut til å forstå engelsk, men som hadde fnist og blafret nok med øyevippene til at Max ble underholdt. Andy hadde snakket med – eller heller lyttet til – Farooq mens han skrøt av alt fra yachten han hadde bestilt i Hellas til sin siste profil i The Wall Street Journal.

«Vær så snill, kall meg Andy.»

«Ok, Andy.» Max puttet en hånd i lommen, tok ut en pakke Marlboro Lights og holdt den frem, og selv om Andy ikke hadde røykt på mange år, tok hun en uten å tenke seg om.

Han tente for begge uten et ord, først hennes, så sin egen, og da de begge blåste ut lange pust av røyk, sa han: «Dette er litt av en fest. Dere har gjort en fantastisk jobb.»

Andy klarte ikke la være å smile. «Takk,» sa hun. «Men det var for det meste Emily.»

«Hvorfor røyker du ikke? De sterke sakene, mener jeg?»

Andy tittet på ham.

«Jeg la merke til at du og jeg var de eneste som ikke … deltok.»

Det var riktignok bare snakk om marihuana, men Andy var smigret over at han hadde lagt merke til noe som helst ved henne. Andy hadde hørt om Max – som en av Miles’ beste venner fra kostskolen og et navn på sosietetssidene og i mediebloggene. Men for å være på den sikre siden hadde Emily gitt Andy en oppdatering om Max’ fortid som playboy, hans forkjærlighet for pene, dumme jenter og hans manglende evne til å forplikte seg overfor de «ordentlige». Men han var også en sylskarp, snill fyr som var uendelig lojal mot venner og familie. Emily og Miles spådde at Max kom til å være singel til han rundet førti, da ville den myndige moren hans øke presset om en arving, noe som ville føre til giftemål med en nydelig tjuetreåring som bare stirret beundrende på ham uten å noen gang stille spørsmål ved noe han sa eller gjorde. Andy visste alt dette – hun hadde hørt godt etter og gjort noen egne undersøkelser som så ut til å bekrefte alt Emily hadde sagt – men av en eller annen grunn som hun ikke kunne forklare, føltes vurderingen feil.

«Det er ingen historie bak, egentlig. Jeg røykte på college som alle andre, men jeg likte det aldri. Jeg bare lusket av gårde til rommet mitt der jeg ble sittende og stirre på meg selv i speilet og ramse opp alle de dårlige avgjørelsene jeg hadde tatt, og alle grunnene til at jeg var en mislykket person.»

Max smilte. «Høres kjempegøy ut.»

«Jeg bare tenkte at livet var tøft nok fra før, hvis du skjønner? Jeg trengte ikke la narkotikabruk gjøre meg ulykkelig.»

«Godt poeng.» Han tok et drag av sigaretten.

«Og du?»

Max så ut til å fundere et øyeblikk, nesten som om han grunnet på hvilken versjon av historien han skulle gi henne. Andy så den sterke Harrison-kjeven hans stramme seg og de mørke brynene rynkes. Han var svært lik avisbildene av faren. Da blikket hans møtte hennes, smilte han igjen, men denne gangen hadde smilet et hint av tristhet over seg. «Faren min døde nylig. Den offentlige forklaringen var leverkreft, men i virkeligheten var det skrumplever. Han var alkoholiker hele livet. For det meste uvanlig velfungerende – hvis du kan si at å være full hver kveld er å fungere – men de siste årene, med finanskrisen og noen tøffe følger for selskapet, ble det verre. Jeg drakk temmelig mye selv da jeg begynte på college. Etter fem år begynte det å komme ut av kontroll. Så jeg sluttet tvert. Ikke mer alkohol, ikke narkotika, ikke noe annet enn disse kreftpinnene, men dem klarer jeg visst ikke å slutte med …»

Nå som han nevnte det, kom Andy på at han bare drakk mineralvann under middagen. Hun hadde ikke tenkt noe større over det, men når hun nå kjente historien bak, fikk en del av henne lyst til å strekke ut armene og gi ham en klem.

Hun må ha blitt borte i egne tanker, for Max sa: «Som du kan skjønne, har jeg vært skikkelig morsom å ha med på fest i det siste.»

Andy lo. «Jeg har blitt kjent for å forsvinne uten å si ha det, bare for å dra hjem og se på tv i joggebuksen. Alkohol eller ikke, du er sikkert morsommere enn meg.»

De snakket lett i noen minutter til mens de gjorde seg ferdig med sigarettene, og etter at Max hadde fulgt henne tilbake til gruppen, prøvde hun å fange oppmerksomheten hans, samtidig som hun prøvde å overbevise seg selv om at han bare var en skjørtejeger. Han var usedvanlig kjekk, Andy kunne ikke nekte for det. Vanligvis var hun allergisk mot gutter med dårlig rykte, men denne kvelden syntes hun at hun så noe sårbart og ærlig i ham. Han hadde ikke trengt å betro seg til henne om faren og alkoholproblemene hans. Han hadde vært overraskende og jordnær, to kvaliteter Andy ble sterkt tiltrukket av. Men til og med Emily mener at han betyr trøbbel, minnet Andy seg selv på, og dette sa en del, med tanke på at venninnen var gift med en av de største festløvene på Manhattan. Da Max tok farvel litt etter midnatt med et lett kyss på kinnet og et høflig «hyggelig å møte deg», sa Andy til seg selv at det var til det beste for henne. Det var mange fine fyrer der ute, og hun trengte virkelig ikke å bli opphengt i en drittsekk. Selv om han var sjarmerende og virket svært søt og oppriktig.

Klokken ni neste morgen dukket Emily opp på rommet til Andy, allerede slående vakker i små, hvite shorts, batikkbluse og himmelhøye platåsandaler. «Kan du gjøre meg en tjeneste?» spurte hun.

Andy la en arm over ansiktet. «Innebærer det å stå opp av sengen? De margaritaene i går tok knekken på meg.»

«Husker du at du snakket med Max Harrison?»

Andy åpnet et øye. «Ja.»

«Han ringte nå nettopp. Han vil at du, jeg og Miles skal møtes i huset til foreldrene hans til en tidlig lunsj, for å snakke om tall og om Sløret. Jeg tror han er seriøst interessert i å investere.»

«Det er jo fantastisk!» sa Andy, usikker på om hun snakket om invitasjonen eller investeringen.

«Men Miles og jeg skal spise brunsj med foreldrene hans på klubben. De kom tilbake i dag morges, og de er svært ivrige etter å møte oss. Vi må dra om femten minutter, og det nytter ikke å slippe unna – tro meg, jeg har prøvd. Kan du takle Max på egenhånd?»

Andy lot som om hun vurderte det. «Ja, jeg kan vel det. Hvis du vil det.»

«Flott, da er det avgjort. Han henter deg om en time. Han ba deg ta med badetøy.»

«Badetøy? Jeg trenger vel også …»

Emily rakte henne en stor stråveske fra DVF. «Bikini, høy i livet for deg, selvfølgelig – en søt Milly-strandkjole, solhatt og solkrem med faktor 30, oljefri. Til etterpå kan du ta med den hvite shortsen med belte som du brukte i går, sammen med denne lintunikaen og de søte, hvite Toms-skoene. Spørsmål?»

Andy lo og vinket farvel til Emily før hun tømte ut innholdet i vesken på sengen. Hun grep hatten og solkremen og la dem tilbake i vesken, før hun pakket sin egen bikini, en olashorts og en ermeløs topp. Det var ikke alltid hun fulgte Emilys ordrer når det gjaldt klær, og dessuten, hvis Max ikke likte hvordan hun så ut, var det hans problem.

Ettermiddagen ble perfekt. Andy og Max fartet rundt i motorbåten til Max, hoppet i vannet for å avkjøle seg og spiste et herremåltid av en pikniklunsj bestående av kald, stekt kylling, skiver av vannmelon, peanøttsmørkjeks og limonade. De ruslet på stranden i nesten to timer, la knapt merke til solen og sovnet i de myke hagestolene ved Harrison-familiens glitrende, folketomme basseng. Da hun endelig åpnet øynene etter noe som virket som flere timer, satt Max og så på henne. «Liker du dampede blåskjell?»

«Hvem liker ikke dampede blåskjell?»

Begge slengte hver sin T-skjorte over badetøyet og hoppet inn i Jeep Wrangleren hans, der vinden pisket Andys hår til en herlig, salt sky. Hun følte seg friere enn hun hadde gjort på lenge. Da de endelig kom frem til strandhuset i Amagansett, var Andy overbevist: The Hamptons var det beste sted på jord så lenge hun var sammen med Max og det var en bøtte med dampede blåskjell og kopper med smeltet smør ved siden av henne. Dette var himmelen.

«Ganske gode, er de ikke?» spurte Max mens han renset et blåskjell og kastet skallet i plastbøtten som var satt frem til dette formålet.

«De er så ferske at noen av dem fremdeles har sand på seg,» sa Andy midt i en munnfull. Hun gomlet frimodig på en maiskolbe, og det rant en strime smør nedover haken hennes.

«Jeg vil investere i det nye magasinet ditt, Andy,» sa Max og så henne rett i øynene.

«Virkelig? Det er fantastisk. Jeg mener, det er mer enn fantastisk. Emily sa at du kanskje ville være interessert, men jeg ville ikke …»

«Jeg er virkelig imponert over alt dere har gjort.»

Andy kunne kjenne at hun rødmet. «Vel, for å være helt ærlig, så er det Emily som har gjort nesten alt. Det er utrolig hvor organisert den jenta er. For ikke å glemme alle kontaktene hun har. Jeg mener, jeg vet ikke engang hvordan man setter opp en forretningsplan, langt mindre …»

«Ja, hun er flott, men jeg mener det du har gjort. Da Emily kontaktet meg for noen uker siden, fant jeg frem og leste nesten alt du har skrevet.»

Andy bare stirret på ham.

«Bryllupsbloggen du skriver for? I gode og onde dager? Jeg må bare være ærlig og si at jeg ikke leser mye bryllupsstoff, men jeg synes intervjuene dine er svært gode. Den artikkelen du skrev om Chelsea Clinton i den tiden da hun giftet seg – virkelig bra.»

«Takk.» Stemmen hennes var redusert til en hvisking.

«Jeg leste den undersøkende artikkelen du skrev for New York Magazine, den om bokstavrangeringssystemet for restauranter? Den var veldig interessant. Og reiseartikkelen om det der yogastedet? Hvor var det? I Brasil?»

Andy nikket.

«Den gjorde at jeg fikk lyst til å dra. Og jeg kan forsikre deg om at yoga ikke er min greie.»

«Takk. Det, æh …» Andy hostet og prøvde hardt å skjule et smil. «Det betyr mye at du sier det.»

«Jeg sier det ikke for å smigre deg, Andy. Jeg sier det fordi det er sant. Og Emily har gitt meg en foreløpig skisse over ideene dine for Sløret, som jeg også synes ser fantastisk ut.»

Denne gangen tillot Andy seg å smile bredt. «Vet du, jeg må innrømme at jeg var skeptisk da Emily kom med ideen til Sløret. Det virket ikke som om verden trengte enda et bryllupsmagasin. Det virket ikke som det var plass i markedet. Men da vi begynte å snakke om det, innså vi at det manglet et Runway-aktig bryllupsmagasin – supereksklusivt, elegant, med vakre fotografier og null billigpreg. Et som skriver om kjendiser og sosietetsmennesker og brylluper som er økonomisk uoppnåelige for de fleste lesere, men som fremdeles har innvirkning på drømmene og planene deres. Et tykt magasin som gir den sofistikerte, intelligente og stilbevisste kvinnen side etter side med inspirasjon hun kan bruke til å forme sitt eget bryllup. Akkurat nå er det mye simple blomster og billigsko og tiaraer, men det finnes ikke noen som viser de mer sofistikerte valgene. Jeg tror Sløret kommer til å fylle en betydelig nisje.»

Max så på henne mens han klemte en flaske ingefærøl i høyre hånd.

«Beklager. Jeg mente ikke å komme med hele salgsplanen. Jeg blir bare så ivrig når jeg snakker om det.» Andy tok en slurk av Coronaen sin og lurte på om det var ufølsomt av henne å drikke foran Max.

«Jeg var klar til å investere fordi ideen er god, fordi Emily er veldig overbevisende og du er svært vakker. Jeg innså visst ikke at du kan være akkurat like overbevisende som Emily.»

«Jeg lot meg rive med, gjorde jeg ikke?» Andy la pannen i hendene. «Beklager.» Hun sa ordene, men klarte ikke tenke på annet enn at Max hadde kalt henne svært vakker.

«Du er ikke bare en god skribent, Andy. Vi kan møtes i byen og diskutere detaljene i neste uke, men jeg kan si med en gang at Harrison Media Holdings vil bli en av hovedinvestorene i Sløret.»

«Jeg vet at jeg snakker for både Emily og meg selv når jeg sier at det vil vi mer enn gjerne,» sa Andy og angret øyeblikkelig på den formelle tonen.

«Vi kommer til å tjene masse penger sammen,» sa Max og hevet flasken.

Andy klinket flasken sin mot hans. «Skål. For å være forretningspartnere.»

Max så rart på henne, men klinket flasken igjen og tok en slurk.

Andy følte seg et øyeblikk ukomfortabel, men forsikret seg raskt om at hun hadde sagt det rette. Max var tross alt en playboy. Forbundet med modeller og fyrstikktynne sosietetskvinner. Dette var forretninger og forretningspartnere lød smart og bra.

Stemningen hadde endret seg, det var tydelig, så Andy ble ikke overrasket da Max slapp henne av utenfor huset til Emilys svigerforeldre etter det sene ettermiddagsmåltidet bestående av dampede blåskjell. Han kysset henne på kinnet og takket henne for en fin dag, uten å nevne noe om å treffes igjen, bortsett fra et møte i selskapets konferanserom sammen med Emily og et fullt team av advokater og regnskapsfolk.

Og hvorfor skulle han det? undret Andy. Bare fordi han hadde flørtet litt og kalt henne vakker? Fordi de hadde tilbrakt én eneste, men perfekt dag sammen? Det var ikke noe annet enn ren forretningssans fra Max’ side: Han sjekket ut investeringen sin samtidig som han var sitt vanlige, sjarmerende jeg og sørget for å ha litt flørtende moro. Dette var, ifølge Emily og alt hun kunne finne på nettet, det Max alltid gjorde, bra og ofte. Det var åpenbart at dagen de hadde hatt sammen, ikke behøvde å bety at han var det minste interessert i henne.

Emily ble ekstatisk da hun fikk høre hvor bra det hadde gått, og møtet i byen påfølgende torsdag gikk enda bedre. Max forpliktet Harrison Media Holdings til å bidra med et svimlende sekssifret beløp for å starte opp Sløret, mer enn noen av dem hadde drømt om. Og nesten enda bedre: Emily kunne ikke bli med på den spontane lunsjen som Max foreslo at de tre skulle spise sammen for å feire.

«Hvis dere hadde ant hvor vanskelig det var å få til denne avtalen, ville ingen av dere foreslått å droppe den,» sa Emily og hastet av gårde til en eller annen kjendisdermatolog som hun hadde ventet nesten fem måneder på å få time hos. «Hun er vanskeligere å få audiens hos enn Dalai Lama, og rynkene i pannen min blir dypere for hvert minutt.»

Så nok en gang gikk Max og Andy ut alene, og nok en gang ble to timer plutselig til fem, helt til hovmesteren ba dem pent om å gå så de kunne dekke bordet til en middagsreservasjon. Max holdt hånden hennes mens han fulgte henne hjem – for ham en omvei på tretti kvartaler. Andy elsket følelsen av å gå ved siden av ham. Hun visste at de var et pent par, og den åpenbare tiltrekningen mellom dem fikk forbipasserende til å smile. Da de kom frem til bygården hennes, ga Max henne et helt vidunderlig kyss. Det varte bare noen få sekunder, men det var mykt og perfekt, og hun ble omtrent like glad som bekymret for at han ikke prøvde seg på noe mer. Han sa ingenting om å møtes igjen, men selv om Max utvilsomt gikk rundt og kysset jenter hvor som helst og når som helst, var det et eller annet som sa henne at hun kom til å høre fra ham ganske snart.

Og det gjorde hun allerede neste morgen. De møtte hverandre igjen om kvelden. Fem dager senere skiltes Andy og Max bare motvillig for å gå på jobb, og de byttet på å sove over hos hverandre og velge morsomme felles aktiviteter. Max tok henne med til en mafialignende italiensk familierestaurant langt inne i Queens, der alle visste hvem han var. Da hun hevet øyebrynene spørrende, forsikret han henne at man kjente ham her fordi familien hans hadde gått hit minst to ganger i måneden da han vokste opp. Andy tok ham med til favorittkomedieklubben hennes i West Village, der de lo så voldsomt av midnattsshowet at de sprutet drinkene utover bordet. Etterpå streifet de gjennom nesten halve det sentrale Manhattan mens de nøt sommernatten, og de fant ikke veien tilbake til leiligheten til Andy før like ved soloppgang. De leide sykler og tok Roosevelt Island-trikken og fant intet mindre enn et halvt dusin gourmetboder, der de prøvesmakte alt fra hjemmelaget iskrem og gourmettaco til ferske hummerruller. De hadde fantastisk sex. Ofte. Da søndagen kom, var de utslitte og mettede og, i alle fall i Andys øyne, hodestups forelsket. De sov til klokken elleve, bestilte seg et stort utvalg bagels med tilbehør og hadde piknik på teppet i stuen til Max mens de vekslet mellom et oppussingsprogram på HGTV og US Open.

«Jeg tror det er på tide å fortelle det til Emily,» sa Max og rakte henne en kaffe latte han hadde laget med den profesjonelle espressomaskinen sin. «Bare lov meg at du ikke tror på et ord av det hun sier.»

«Hva da, at du er en skikkelig playboy med forpliktelsesproblemer og en tendens til å gå ut med stadig yngre jenter? Hvorfor skulle jeg høre på det?»

Max strøk håret hennes. «Alt er voldsomt overdrevet.»

«Mhmm. Sikkert.» Andy holdt en lett tone, men ryktet hans plaget henne likevel. Dette føltes annerledes, naturlig – hva slags playboy ligger henslengt og ser på HGTV? Men tenkte ikke alle jenter nettopp det?

«Du er fire år yngre. Teller ikke det?»

Andy lo. «Jo da, det gjør vel det. Det hjelper å vite at jeg knapt er tretti – praktisk talt et barn – og du er mye eldre. Ja, det er godt å vite.»

«Vil du at jeg skal fortelle det til Miles? Jeg gjør det gjerne.»

«Nei, helst ikke. Em kommer til meg i kveld, vi skal bestille sushi og se på repriser av House. Jeg kan fortelle det da.»

Andy var så opptatt av hvordan Emily kom til å reagere – var hun skuffet over at Andy ikke hadde fortalt det før? Irritert over at forretningspartneren hennes hadde involvert seg med investoren deres? Ukomfortabel fordi Max og Miles var så gode venner? Hadde hun fullstendig oversett muligheten for at Emily hadde hatt en mistanke hele tiden?

«Virkelig? Visste du det?» sa Andy og strakte ut en sokkekledd fot på den velbrukte sofaen hennes.

Emily dyppet et stykke laksesashimi i soyasaus og puttet det i munnen. «Tror du jeg er en jævla idiot? Eller en blind, jævla idiot? Selvfølgelig visste jeg det.»

«Når skjønte du … hvordan?»

«Å, jeg vet ikke, jeg. Kanskje da du dukket opp hos foreldrene til Miles etter dere hadde tilbrakt dagen sammen, og så ut som om du nettopp hadde hatt ditt livs beste sex. Eller kanskje det var etter møtet på kontoret hans, da dere ikke kunne ta øynene fra hverandre – hvorfor tror du jeg ikke ble med på lunsjen? Eller det faktum at du har vært som sunket i jorden den siste uken og ikke svart på telefoner eller meldinger og har vært vagere om hvor du har vært enn en tenåring som prøver å lure foreldrene sine? Jeg mener, seriøst, Andy.»

«Bare så du vet det, så hadde vi ikke sex den dagen i The Hamptons. Vi kysset ikke engang …»

Emily holdt en hånd i været. «Spar meg detaljene, vær så snill. Dessuten skylder du meg ingen forklaring. Jeg er glad på dere begges vegne – Max er en flott fyr.»

Andy så vaktsomt på henne. «Du har fortalt meg hundre ganger om hvilken skjørtejeger han er.»

«Vel, han er jo det. Men kanskje det ligger i fortiden. Folk forandrer seg, vet du. Ikke min mann, det er sikkert – fortalte jeg at jeg fant tekstmeldinger fra en eller annen Rae? Ikke noe håndfast, men det fortjener så avgjort videre undersøkelser. Men uansett, bare fordi Miles har et vandrende blikk, så betyr ikke det at Max ikke klarer å slå seg til ro. Kanskje du er nøyaktig det han har lett etter.»

«Ellers er jeg kun et blaff.»

«Det vil bare tiden vise. Og jeg snakker av erfaring.»

«Godt poeng,» sa Andy, mest fordi hun ikke visste hva annet hun skulle si. Miles hadde nøyaktig det samme ryktet som Max, bare uten den myke siden. Han var vennlig nok, absolutt sosial, og han og Emily så ut til å ha mye til felles, som en felles kjærlighet for fester, luksusferier og dyre klær. Men til tross for alle årene de hadde vært sammen, følte Andy fortsatt at hun ikke kjente mannen til bestevenninnen. Emily kom med stadige, vage kommentarer om Miles og det «vandrende blikket» hans, som hun kalte det, men hun stengte Andy ute med en gang venninnen prøvde å komme dypere. Så vidt Andy visste, fantes det ikke noe konkret bevis for at han hadde vært utro – i hvert fall ikke noe offentlig, så mye var sikkert – men det betydde ikke stort. Miles var listig og diskré, og jobben hans som tv-produsent førte ham ofte langt nok unna New York til at alt var mulig. Det var sannsynlig at han var utro. Det var sannsynlig at Emily visste at han var utro. Men brydde hun seg? Ble hun gal av bekymring og sjalusi, eller var hun en av disse kvinnene som ser den andre veien med mindre hun ikke ble offentlig ydmyket? Andy hadde alltid undret seg over dette, men akkurat dette var det eneste de hadde kommet til en taus enighet om aldri å snakke om.

Emily ristet på hodet. «Jeg kan fortsatt ikke tro det. Du og Max Harrison. Det ville aldri ha falt meg inn å spleise dere to, og se nå … det er helt sprøtt.»

«Vi skal ikke akkurat gifte oss, Em. Vi er bare mye sammen,» sa Andy, selv om hun allerede hadde fantasert om hvordan det ville være å gifte seg med Max Harrison. En virkelig sprø tanke – de hadde kjent hverandre i under to uker – men det føltes allerede annerledes enn med alle andre hun hadde vært sammen med – med et mulig unntak av Alex, for alle disse årene siden. Det var lenge siden hun hadde vært så betatt av noen. Han var sexy, smart, sjarmerende og, ok, fra en fin familie. Andy hadde aldri forestilt seg å gifte seg med noen som Max, men ingenting virket feil ved det nå.

«Hør her, jeg skjønner. Nyt det. Ha det gøy. Men hold meg oppdatert, ok? Og hvis dere gifter dere, vil jeg ha æren.»

Emily var den første Andy ringte til en uke senere da Max ba henne være hans følge på en boklanseringsfest som selskapet hans skulle holde for en av magasinredaktørene deres, Gloria. Hun hadde nylig utgitt sine memoarer om å vokse opp som datter av to berømte musikere.

«Hva skal jeg ha på meg?» spurte Andy panisk.

«Vel, du er offisielt vertinne, så det bør være noe virkelig fantastisk. Det utelukker nesten hele den klassiske garderoben din. Vil du låne noe av meg eller shoppe?»

«Vertinne?» Andy nærmest hvisket ordet.

«Vel, hvis Max er verten og du er følget hans …»

«Å, herregud. Jeg takler ikke dette. Han sa at det kommer masse folk på grunn av Fashion Week. Jeg er ikke klar for dette.»

«Du må bare finne tilbake til Runway-dagene. Hun kommer antakeligvis også, vet du. Miranda og Gloria kjenner helt sikkert hverandre.»

«Jeg kan ikke gjøre dette …»

På kvelden da festen skulle finne sted, dukket Andy opp på Carlyle Hotel en time før for å hjelpe Max med forberedelsene, og bare uttrykket hans da hun steg inn i rommet i en av Emilys nydelige Céline-kjoler med kraftige gullsmykker som tilbehør og fantastisk høye hæler, gjorde det verdt alt strevet. Hun visste at hun så flott ut, og var stolt av seg selv.

Max omfavnet henne og hvisket i øret hennes hvor slående vakker hun var. Hele kvelden, mens han introduserte henne for alle – kollegaene og de ansatte, forskjellige redaktører og skribenter og fotografer og annonsører og PR-folk – som kjæresten sin, skinte Andy av lykke. Hun snakket lett med alle kollegaene hans og gjorde sitt beste for å sjarmere dem, og hun måtte innrømme at hun gjorde en god jobb. Det var ikke før moren til Max dukket opp og siktet seg inn på Andy som en hai som sirkler inn byttet sitt, at Andy merket hun ble nervøs.

«Jeg var simpelthen nødt til å møte jenta som Max snakker så mye om,» sa Mrs. Harrison med den stive, ikke-helt-britiske, antakelig-bare-for-mange-år-på-Park-Avenue-aksenten sin. «Du må være Andrea.»

Andy tittet raskt rundt seg etter Max, som ikke hadde gitt henne det minste hint om at moren hans kom til å være der, før hun igjen vendte sin fulle oppmerksomhet mot den høyreiste kvinnen i Chanel-tweeddrakt. «Mrs. Harrison? Så hyggelig å treffe deg,» sa hun og tvang stemmen til å holde seg rolig.

Det kom ikke noe «Kjære deg, kall meg Barbara,» eller «Så fin du er i kveld», ikke engang et «Så hyggelig å møte deg.» Moren til Max stirret granskende på Andy og sa: «Du er tynnere enn jeg hadde trodd.»

Unnskyld? Ifølge beskrivelsen til Max? Eller hennes egne undersøkelser? undret Andy.

Andy hostet. Hun hadde lyst til å løpe og gjemme seg, men Barbara fortsatte. «Kjære vene, jeg husker hvordan det var å være på din alder, da vekten bare raste av. Jeg skulle ønske det var sånn for min Elizabeth – har du møtt søsteren til Max ennå? Hun bør være her hvert øyeblikk – men den jenta har kroppsformen til faren. Kraftig. Atletisk. Ikke direkte tykk, men ikke helt feminin.»

Snakket hun virkelig slik om sin egen datter? Andy syntes umiddelbart synd på søsteren til Max, hvor hun nå enn var. Hun møtte blikket til Barbara Harrison. «Jeg har ikke møtt henne ennå, men jeg har sett bilder av Elizabeth, og hun er helt nydelig!»

«Mmm,» mumlet Barbara, men hun virket ikke overbevist. Den tørre, svakt læraktige hånden hennes la seg rundt håndleddet til Andy, litt strammere enn det som var behagelig, og dro – hardt. «Kom, la oss sette oss og bli litt bedre kjent.»

Andy gjorde sitt beste for å imponere moren til Max, overbevise Barbara om at hun var sønnen hennes verdig. Mrs. Harrison hadde riktignok rynket på nesen da Andy beskrev jobben sin i Sløret, og hun kom med en vagt nedsettende kommentar om at Andys hjemby ikke kunne måle seg med Litchfield County, der Harrison-familien eide en gammel hestefarm, men Andy kom seg gjennom samtalen uten katastrofefølelse. Hun hadde stilt interesserte, passende spørsmål til Barbara, fortalt en morsom anekdote om Max og forklart hvordan de møttes i The Hamptons, en detalj Barbara så ut til å like. Til slutt hadde hun av ren desperasjon nevnt jobben hos Runway under Miranda Priestly. Mrs. Harrison rettet seg opp og lente seg nærmere for å stille flere spørsmål. Hadde Andy likt tiden hos Runway? Hadde jobben for Miss Priestly vært den mest lærerike erfaringen hun kunne tenke seg? Barbara gjorde et poeng av å nevne at alle jentene som Max hadde gått ut med, ville drept for å jobbe der, at de alle sammen forgudet Miranda og drømte om en dag å pryde sidene hennes. Hvis Andys lille «oppstartsprosjekt» ikke fungerte, ville hun kanskje vende tilbake til Runway i fremtiden? Barbara hadde blitt rent munter, og Andy gjorde sitt beste for å smile og nikke så entusiastisk hun bare klarte.

«Hun elsket deg sikkert, Andy,» sa Max da de satt på en døgnåpen kafé på Upper East Side, begge fulle av energi etter festen.

«Jeg vet ikke. Jeg vil ikke si at det føltes som kjærlighet akkurat,» sa Andy mens hun nippet til sjokolademilkshaken sin.

«Alle elsket deg, Andy. Økonomisjefen min gjorde et poeng av å fortelle meg hvor morsom du var. Du hadde fortalt ham en historie om Hanover i New Hampshire?»

«Det er den historien jeg alltid forteller Dartmouth-folk.»

«Og alle assistentene kvitret om hvor søt og hyggelig du var mot dem. Det er nok mange som ikke tar seg tid til å snakke med dem på slike fester. Takk for at du gjorde det.» Max tilbød Andy en pommes frites dyppet i ketchup, og da hun takket nei, puttet han den i sin egen munn.

«De var så oppriktig vennlige alle sammen. Jeg likte å være sammen med dem,» sa hun og tenkte på hvor godt hun hadde likt å møte dem alle sammen, med unntak av Max’ iskalde mor. Dessuten var hun takknemlig: Miranda hadde ikke kommet. Det var en velsignelse, men med tanke på det nye forholdet hennes og omgangskretsen til Harrison-familien visste Andy at tiden ville komme.

Hun strakte seg over bordet og tok hånden til Max. «Jeg hadde det kjempefint i kveld. Takk for at du inviterte meg.»

«Det er jeg som skal takke, Miss Sachs,» svarte Max, kysset hånden hennes og ga henne et blikk som fikk det til å kile i magen på denne helt spesielle måten. «Skal vi gå hjem til meg? Jeg tror kvelden bare så vidt har begynt.»