Roger Pihl

Mannen som ikke ville hjem

Roman

imagesjuritzen forlag

© juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

imagesjuritzen-forlagene

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Redaktør: Anne Kristin Strøm

Omslagsdesign: Henrik Koitz

Forfatterportrett: John Andresen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-669-4 (epub)
ISBN 978-82-8205-595-6 (trykk)

1

VALDEMAR VÅGEN, FEMTITO og et halvt år, trillet langsomt mellom kirkegården og sykehuset. Han hadde god tid, og planla å ankomme akkurat så sent at alle andre viktige mennesker med respekt for seg selv hadde ankommet resepsjonen. Frisk og rødkinnet skulle han løfte sykkelen med én hånd, den venstre, og med den høyre skulle han håndhilse varmt og sjarmerende på kunder, konkurrenter, pressefolk og leverandører. Firmaets årlige kongress var det største samtaleemnet i bransjen, og alt som kunne kravle, møtte opp for å overvære Valdemar Vågens foredrag. Dette var den eneste dagen i året at selskapet han var direktør for og medeier i, Global Village, slapp nyheter. Dette var den eneste dagen i året han absolutt ikke ville gå glipp av. Dette var den viktigste av alle dagene.

Det var nesten ingen trafikk til en onsdag å være. Kirkegården duftet av gyvel og kornell. Han kikket ut over havet av gravstøtter, alle innenfor reglementet som bestemte største tillatte høyde og bredde. Staten hadde bestemt at i døden skulle alle mennesker være like, men hvorfor skulle de det, når de ikke var like i livet? Han skulle akkurat til å flytte blikket mot sykehuset da en solstråle traff et kors i gull og ble reflektert i øyekroken hans. Han kikket uvilkårlig bort og fikk se et gyllent jerusalemkors. Symbolet på menneskets siste pilegrimsferd, den ultimate reisen.

En vimsende fjærball som åpenbart var ukjent med trafikkreglene, fikk Valdemar Vågen til å sykle over på venstre side. Fjærballen var en hvit due, og da den flyttet seg til venstre side av veien, styrte Valdemar over mot høyre. Men, som om Valdemar skulle vært magnetisk, gjorde duen det samme, og til slutt måtte Valdemar hugge inn begge bremsene for ikke å kjøre over fuglen.

Duen kurret og så på ham som om den ville ham noe. Som om den sa noe, men Valdemar Vågen snakket ikke kurr. Eller hva det het, språket til duene.

«Hva?» spurte Valdemar Vågen.

Duen skakket på hodet, først den ene veien, så den andre. Valdemar Vågen kopierte bevegelsen, men følte seg som en imbesil da han forsøkte å få duen i tale.

«Hva?» gjentok han, uten å oppnå annen reaksjon enn at duen fløy opp til den laveste greinen i det nærmeste treet, hvor den satte seg og stirret ham taust rett inn i øynene. Han stirret tilbake. En fremmed, uønsket følelse fylte ham. Han følte seg sårbar.

Han? Han som aldri hadde vært syk? Eller, for å være mer presis, han som aldri hadde vært borte fra jobben, rett og slett fordi han var uunnværlig? Hvis ikke Valdemar Vågen, den store maskinisten, var til stede og sørget for at hjulene ble smurt og gikk slik de skulle, ville firmaet gå i stå. Han hadde en finger med i spillet uansett hva det gjaldt. Derfor kunne han ikke være syk, ikke en eneste dag. Han kunne ha feber, men ble selvfølgelig ikke hjemme av den grunn. Skulle han komme noen vei, måtte han stå på og være brutal mot seg selv. Og skulle firmaet komme noen vei, måtte Valdemar Vågen gå foran og vise hvordan det skulle gjøres.

Like brått som duen hadde stoppet ham, fløy den fra greinen og opp mot sykehuset, og landet ved et loftsvindu i en gammel, åpenbart nedlagt fløy. Uhensiktsmessig høye etasjer, gamle vinduer, løse murstein og flassende murpuss vitnet om at nye tider måtte komme. Han grep tak i sykkelstyret og skulle til å tråkke videre da han kastet et siste blikk mot duen og syntes han så en bevegelse innenfor loftsvinduet. Pussig, tenkte han, men kom til at det måtte være duen som speilet seg.

Det var kanskje det som gjorde at han ikke så den hvite elbilen, en elektrisk riskoker som braste fram fra ingensteds og rett inn i sykkelen hans. Sykkelvei eller ikke, slike detaljer hadde bilisten ikke funnet grunn til å feste seg ved. Han skulle fram, fortest mulig. Valdemar forsto i løpet av et tidels sekund at han ikke ville få stoppet i tide, og forberedte seg på å se livet passere i revy. Det kom aldri. Bare dette litt blasse, uskarpe stillbildet av en vettskremt bilist. Han rakk å tenke «Ikke meg også». Deretter smalt det, lydløst, bilen forsvant, og alt ble vidunderlig mørkt.

2

I VALDEMARS FAMILIE var det vanlig å drømme om bunnløse tjern når noen skulle dø, og både moren hans og bestemoren hadde hatt denne meningsløse evnen. Eller hva det var. Han hadde mest avskrevet det som gammeldags overtro, for det var ingen av dem som hadde snakket om drømmen før etter at dødsfallet hadde skjedd. Valdemar mente derfor at det bare var en slags etterpåklokskap, men hadde likevel ikke protestert når de forklarte at de hadde visst om dødsfallet på forhånd. Han tenkte at det kanskje var en måte å bearbeide sorgen på, å fortelle at ingen kjente dagen før sola var gått ned.

Ukene før ulykken hadde han denne drømmen selv, til og med da han hadde tatt seg en middagslur, dukket drømmen opp. Som om han svevde over et svakt duvende vann, gled langsomt over små bølgetopper og kikket ned i det mørke dypet. For tolv år siden hadde Valdemar levd i et godt ekteskap og vært far til to døtre. Da drømmene om vann begynte å komme, forsøkte han å skyve tanken på dem fra seg, men han var likevel skremt. Hvis han drømte at noen skulle dø, hvem var det? Etter som dagene gikk og ingen dødsfall meldte seg, ble han sikrere og sikrere på at drømmene var nettopp det, drømmer. Han holdt dem for seg selv, for hva skulle han egentlig si som ville virket fornuftig? Kona ville sikkert avfeie det som en slags overtro, jordnær som hun alltid hadde vært. Valdemar fant selv trøst i denne tanken.

Helt til den kvelden han ble sittende alene i det store huset og vente. Han forsøkte å finne en forklaring. Bilen kunne ha punktert. Det trengte ikke ha skjedd noe alvorlig. Det kunne være en helt naturlig forklaring på hvorfor familien hans ikke hadde kommet hjem til avtalt tidspunkt. Det spilte ingen rolle om middagen hadde blitt kald. Det spilte ingen rolle om ungene fikk lagt seg altfor sent. Bare de kom hjem. Bilen kunne ha punktert, gjentok han. Den kunne også ha gått tom for drivstoff. Men for all del, det kunne være andre forklaringer også, han kom bare ikke på noen. Mørket utenfra fylte huset. Han kom seg ikke til å reise seg og slå på lyset. Det spilte ingen rolle, han skulle vente ved kjøkkenbordet med mobiltelefonen foran seg. Hvert øyeblikk ventet han på at den skulle ringe, at det grønne displayet skulle lyse opp og vise konas navn. Mørket trykket seg tettere rundt ham. Mørket ville beskytte ham fra alt vondt, og så lenge han var omgitt av det, var han trygg. Mørket krøp fram fra alle krokene og trøstet ham. Ta det med ro, sa mørket, det trenger ikke være noe alvorlig. Han ville aldri være alene så lenge han hadde mørket. Brått slo en smal lysstrime inn på kjøkkenbordet. Han skvatt, kikket ut av vinduet og fikk øye på månen. En mager sigd viste at månen var på hell. I morgen ville den være borte. Valdemar frøs. Uten at han var klar over det selv, sluttet han å håpe. Han begynte i stedet å forberede seg. Alt han kunne gjøre, var å sitte i mørket og vente. Han kunne høre det gamle bornholmeruret ute i entreen tikke langsomt. Pendelen svingte fra side til side, og ga fra seg et metallisk kakk hver gang den passerte det laveste punktet i buen. Tiden går ikke, tenkte Valdemar, tiden renner.

Han visste ikke hva han skulle vente på, men forsto det i det samme som det banket på døren. Det var en forsiktig, høflig og litt nervøs banking utført av et menneske som ikke ville ringe på. Valdemar slepte seg mot døren. Han grep tak i dørhåndtaket, skjøv det ned samtidig som han vred om låsen. I lyset fra gatelykten sto en mann han ikke kjente. En tykk, ganske lav mann, med stor ro. Han var kledd i svart og hadde en krave med en liten, hvit firkant. «Valdemar Vågen?» spurte skikkelsen, og Valdemar nikket svakt. «Kan jeg få komme inn en stund?» spurte skikkelsen, og Valdemar slapp ham over dørstokken. Mannen presenterte seg. De gikk inn på kjøkkenet, men heller ikke nå falt det Valdemar inn å tenne lys. Han hadde ingen problemer med å gå i blinde. Fire skritt fram, tre til venstre, to til høyre og tre til høyre igjen. Han sto ved bordenden. Presten fulgte lyden av de tunge skrittene og satte seg på motsatt side av kjøkkenbordet.

Nå kom det.

«Jeg er redd jeg har dårlige nyheter,» sa presten.

«Jeg vet,» svarte Valdemar. «Hvordan?» Ordene presset seg ut av ganen hans. Presten ble stille, han forsøkte nok å bestemme seg for hvordan han skulle begynne. Selv en prest, med all sin utdannelse og erfaring, kan bli tom for ord når han skal forklare at en mor med to døtre er drept i trafikkulykke. Hvordan skal han på en skånsom måte fortelle om den østeuropeiske traileren som i stor fart hadde kommet seilende på blankskurte dekk over til motsatt side av veien og knust den møtende personbilen? Hvordan skulle han kunne fortelle at passasjerene var sjanseløse og ble drept momentant? Hvordan skulle han kunne forklare at kroppene som denne mannen så mange ganger hadde holdt rundt, kjent varmen og duften av, ikke var til å kjenne igjen?

«Noen ganger legger Herren tunge oppgaver på skuldrene mine,» sa han. «Og andre ganger legger Han enda tyngre bører på meg. Det er i stunder som dette jeg vakler i troen. Jeg får lyst til å si med Jesus; min Gud, hvorfor har du forlatt meg?»

Valdemar ble sittende ved bordet hele natten, helt til de første solstrålene tvang seg gjennom furukrona utenfor kjøkkenet og blendet ham iltert. Han reiste seg forsiktig opp, som en olding måtte han støtte seg for ikke å falle over ende. Støl, svimmel og et øyeblikk desorientert før virkeligheten skallet ham ned igjen. Huset var stille. Bornholmeruret hadde stoppet, det hadde aldri vært i hans tanker å trekke det opp kvelden før. Den vante morgenstøyen av jenter som slåss om badet, smører matpakker og roper og skriker etter ting de ikke finner, var helt fraværende. Han kunne høre blodet suse forbi trommehinnene, kunne høre bevegelsene i nakkevirvlene. Han hadde ikke drømt. Han var helt alene nå. Det vil si, ikke helt. På sofaen i stuen sov presten med frakken over seg. Det så kaldt ut, så Valdemar la et pledd over ham før han gikk tilbake og satte seg ved kjøkkenbordet igjen. Han stirret på kjøleskapdøren, på tegningene som jentene hans hadde lagd. En av dem viste kona og døtrene i en bil, mens han sto utenfor huset. I en snakkeboble sa han: «Kjør pent.» Hun kjørte alltid pent og forsiktig, men hvilken hjelp hadde det vært i det? Hadde hun kjørt litt fortere, bare litt mer uforsiktig, så hadde de kanskje ikke vært akkurat der, ikke akkurat da. Da traileren kom. Hadde de bare vært ute et par sekunder tidligere. En annen tegning viste noen gule blomster, der den yngste hadde skrevet «Du kan få en kos når jeg kommer hjem.»

Valdemar sank sammen igjen. Han orket ikke tenke på det som lå foran. Han hadde hørt at mennesket har ukjente krefter når det gjelder, men det stemte ikke. Tvert imot, han var helt tom. Hvordan skulle han klare å gå videre herfra? Hvilken vei skulle han ta?

Presten våknet ute i stuen, han stønnet og rullet seg sidelengs ut av sofaen, kom seg opp i knestående og gned søvnen ut av øynene. Han tok tak i armlenet, dro seg opp og stavret ut på kjøkkenet til Valdemar. Grep Valdemars hender og spurte om det var noe han kunne gjøre for ham. Om det var noen i familien han skulle kontakte.

«Nei,» svarte Valdemar, «jeg er eneste gjenlevende.»

Valdemar valgte å holde begravelsen i stillhet, med ham, tre hvite kister, én prest og én organist. En stor kiste, og to mindre. Presten var den samme som hadde overbrakt budskapet, men Valdemar oppfattet ikke hva han sa. Organisten spilte den samme arien tre ganger, én for hver av jentene. Johann Sebastian Bach, fra den samme kantaten de hadde spilt da de giftet seg i den samme kirken femten år tidligere. «Ich steh mit einem Fuß im Grabe,» arrangert for orgel. Den gangen hadde det vært morsomt, for brudeparet var de eneste som visste hva utgangsmarsjen het, mens gjestene syntes det var vakkert og en kjærkommen avveksling fra Mendelssohns evinnelige. Denne gangen var det sant. Han sto med ett bein i graven. Valdemar knelte foran kistene, la én rød rose på hver av dem, tok farvel og besluttet at han skulle drukne seg.

I arbeid.

3

TILBUDET OM NY jobb kort etter begravelsen kunne ikke ha passet Valdemar Vågen bedre. Det var en krevende stilling; fire dataingeniører hadde en idé til et genialt produkt, men de var uten peiling på hvordan de skulle få gjennomført den. Valdemar Vågen ble den femte gründeren og fikk ansvaret for alt unntatt utvikling av programvaren. Åtti-tjue-regelen gjorde seg gjeldende fra første dag, han fikk tjue prosent av aksjene og utførte åtti prosent av arbeidet. Han gravde seg med glede ned i jobben, dypere og dypere. Der nede ble han på en merkelig måte lykkelig, der kunne han glemme smertene, og ingen skulle få ham opp i lyset igjen. Han skulle grave sitt eget hull, helt til bunns. Uansett hvor dypt det måtte bli. Han viste en usedvanlig interesse og iver, med stor respekt for det utledende og empirisk metodiske. Valdemar Vågens hull ble trangere jo dypere han kom, men jo dypere og mørkere hullet ble, jo bedre virket bedøvelsen. Noen ganger, når han jobbet om natten, hendte det at han kikket opp mot stjernene. En sjelden gang så han et stjerneskudd. Valdemar Vågen likte å tenke at stjerneskuddene var himmelskip på evig seilas. Seilte jentene hans med et av dem? Svingte de innom for å se hvordan han hadde det?

Gutta hadde en god idé. Ideen var såre enkel, derfor hadde ingen andre kommet på den. Den var rett og slett for enkel, for opplagt og innlysende når kundene først hadde forstått den. De utviklet software for folk som hatet datamaskiner eller som i det minste hadde store og kroniske aversjoner mot dem. Mennesker som vegret seg for å ta steget inn i den kryptiske, binære elektroniske hverdagen. Kundegrupper som levde av noe annet enn å sitte på et kontor og trykke på et tastatur. Kundegrupper der ordet «papirskyver» var et skjellsord og byråkrater jevngodt med landssvikere. Kunder med sterke, kraftige bamsenever som ikke kunne berøre et tastatur uten å utløse minst fem kontradiksjonære kommandoer. Klubber som aldri kom nærmere finmotorikk enn det å åpne en flaske øl med tommelen. Kunder som levde av å skape noe fysisk; håndverkerne. De var nærmest en motpol til de multitaskende, digitale innbyggerne. Dette var de praktiske menneskene, de som drakk svart kaffe av medbrakte termoser og smurte sine egne matpakker. Snekkere, tømrere, murere, elektrikere, tømmerhuggere, rørleggere, maskinister, flisleggere, gravemaskinførere. De var flinke med hendene, men når de satte seg ved et tastatur, forsvant sensitiviteten. Disse menneskene var genuint analoge skapninger med store tilpasningsproblemer til den digitale verden. Firmaet utviklet ikonbasert, touchscreenbasert software, slik at kundene aldri trengte å sette sine bein i et tastatur. Slik at de kunne bli en del av det digitale fellesskapet, de også.

Konkurrentene trodde dette handlet om ikoner og musestyring, men det gjorde det naturligvis ikke. Tvert imot. Det handlet om noe mye mer basalt; om informasjonsflyt med utgangspunkt i den enkelte håndverkergruppes behov og hverdag. Det handlet om kaosbasert dataarkitektur. Hvordan tenker en som ikke tenker slik det er ment å tenke? Hver enkelt brukers programvare hadde en akkumulerende evne til å lære av hvordan akkurat den brukeren brukte programvaren, og produktet ble klokere og klokere etter hvert som det ble brukt.

Fra å være en gjeng lokale nerder som holdt til i en gammel, ombygget stall, utviklet Global Village seg til å bli et strømlinjeformet, internasjonalt softwarehus med hovedkvarter ved sjøkanten. Og det hele kunne de takke ett enkelt menneske for. Valdemar Vågen.