Antoine Laurain

Presidentens hatt

Roman

Oversatt av Hanne Herrman

imagesjuritzen forlag

LE CHAPEAU DE MITTERRAND

Copyright © Flammarion, Paris 2012

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale, kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: gray318

Forfatterfoto: Jean-Luc Bertini © Flammarion

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-671-7 (epub)
ISBN 978-82-8205-579-6 (trykk)

Det er et faktum at med hatt på hodet får man en ubestridelig autoritet over dem som ikke har det

Tristan Bernard

DANIEL MERCIER GIKK opp trappen på jernbanestasjonen Saint-Lazare i motsatt retning av folkemengden. Rundt ham var kvinner og menn på vei nedover, noen bar på dokumentmapper, andre hadde kofferter. De gikk med bekymrede miner og raske skritt. I trengselen kunne de ha dyttet borti ham, men ingenting skjedde, tvert imot virket det som om alle vek til side der han gikk. Da han nådde toppen av trappen, krysset han ventehallen og gikk i retning av togperrongene. Her var det også fullt av folk; en endeløs strøm av mennesker; han banet seg vei frem til ankomsttavlen. Toget skulle ankomme på spor 23. Han gikk enda noen meter og ble stående i nærheten av billettautomatene.

Klokken 21.45 kjørte tog nummer 78654 hvinende inn på stasjonen, og passasjerene gikk av. Daniel strakte hals og så etter kona og sønnen. Han fikk først øye på Véronique, som vinket til ham før hun tegnet en slags sirkel rundt hodet etterfulgt av et forbløffet ansiktsuttrykk. Jérôme styrtet mot faren, bråstoppet og ble stående mellom bena hans så han nesten mistet balansen. Véronique nådde andpusten frem og så granskende på sin mann. – Hva for en hatt er det der? – Det er hatten til Mitterrand. – Ja, det kan jeg se, at det er hatten til Mitterrand. – Nei, protesterte Daniel, – jeg mener det, det er virkelig Mitterrands hatt.

Da han der, på togstasjonen Saint-Lazare, erklærte at det «virkelig er hatten til Mitterrand», så Véronique på ham med hodet på skakke samtidig som hun rynket brynene, slik hun alltid gjorde når hun spurte seg selv om det var sant eller ei. Hun hadde anlagt samme mine da Daniel fridde, og første gangen de gikk ut sammen, da han foreslo at de skulle se utstillingen på Beaubourg. Kort sagt, det var denne lille rynken han hadde forelsket seg i blant annet. – Det der må du forklare meg, sa hun tvilende. – Har du på deg hatten til Mitterrand, pappa? – Ja, svarte Daniel idet han grep tak i bagasjen deres. – Så da er du president da, altså? – Ja, jeg er president, svarte Daniel, den barnslige antagelsen moret ham.

På hjemveien i bilen nektet Daniel å si noe mer om emnet. – Jeg skal fortelle alt når vi kommer hjem. Det hjalp ikke at Véronique maste, han var urokkelig. Vel oppe i 17. etasje i høyblokken i 15. arrondissement kunngjorde Daniel at han hadde laget middag. En tallerken kaldt kjøtt og kylling samt en tomat- og basilikumsalat og et ostefat; Véronique stønnet av beundring; ektemannen laget middag på eget initiativ bare noen få ganger i året. Aller først skjenket de seg en aperitiff.

– Sett deg, sa Daniel, som fortsatt hadde hatten på hodet. Véronique satte seg ved siden av Jérôme, som krøp inntil henne. – Skål for oss, sa han med alvorlig mine og klinket glasset sitt mot hennes, og Jérôme gjorde det samme med sin appelsinbrus.

Daniel tok av seg hatten og rakte den til Véronique. Hun tok den forsiktig imot, strøk én finger over den myke filten; Jérôme gjorde likedan med skrekkblandet fryd. – Har du rene hender? spurte hun. Så snudde hun hatten, og blikket falt på skinnbåndet langs kanten av hattens innside. Der kunne man lese to bokstaver preget i gullsnitt: F.M.

Véronique rettet blikket mot sin ektemann.

DAGEN I FORVEIEN stanset Daniel golfen like ved et veikryss. Han hadde slått av radioen som spilte en sang der en ung kvinne stønnet frem at hun foretrakk vatt fremfor alle andre materialer. Det var en hit for øyeblikket, med et langsomt og idiotisk refreng, som var holdt på å drive ham til vanvidd. Han masserte skulderen hardhendt samtidig som han prøvde å strekke nakken, men han fikk det ikke til. Han hadde ikke hørt fra kona siden hun og sønnen dro til Normandie for å feire julen hos hans svigerforeldre. Kanskje var det en beskjed til ham på telefonsvareren når han kom hjem. (Lydkassetten hadde begynt å bli utslitt, enkelte dager var det vanskelig å spole tilbake. Han måtte kjøpe en ny telefonsvarer. Daniel lurte på hva man gjorde når det ikke var noen telefonsvarer? En telefon sendte ringetoner ut i et tomrom, der var det ingen, man ringte igjen senere. Det var alt.

Tanken på å handle, og så lage mat hjemme i den stille leiligheten fremsto som uoverstigelig. En restaurant, et velrenommert brasseri; forestillingen hadde steget frem for øynene hans i firetiden om ettermiddagen mens han kontrollerte representasjonsutgiftene for Sogetec. Det var i hvert fall ett år siden han sist hadde spist på et velrenommert brasseri. Sist gang var sammen med Véronique og Jérôme. Som var seks år og oppførte seg veldig pent på den tiden. Han hadde bestilt Havets frukter Royal, en flaske hvitvin av merket Pouilly-Fuissé, og en hakkebiff med potetmos til Jérôme, som til farens store sorg hadde erklært at han ikke ville smake på østersene. – Ikke én engang?

– Nei, hadde han ristet på hodet. – Han har tiden foran seg, sa Véronique forsonende. Ja, det var sant, Jérôme hadde tid. Nå var klokken åtte om kvelden, den begynnende vinterkulden lå allerede tung over byen, støyen fra biltrafikken virket dempet. Han hadde kjørt forbi dette brasseriet flere ganger før; etter å ha lett mellom bulevarden og en sidegate, fikk han til slutt øye på det. Visst var det der, med østersåpneren utenfor, de store, røde markisene og kelnerne med hvite forklær.

Et måltid alene, uten kvinner og barn, ventet ham. Et måltid slik han iblant hadde unnet seg før han giftet seg. På den tiden tillot ikke inntekten en så dannet adresse. Likevel, han hadde alltid spist godt selv på mer beskjedne steder, og hadde aldri hatt behov for selskap for å nyte en svinepølse, dagens biff eller en tallerken sjøsnegler. En middag i ensom majestet steg frem for hans indre blikk i det avtagende vinterlyset. Han likte uttrykket svært godt. En aften i ensom majestet, sa han til seg selv idet han slo igjen bildøren på golfen. Daniel kjente behov for å «finne tilbake til seg selv», slik en deltager i et program på Antenne 2, en psykoterapeut som hadde skrevet en bok om stress på jobben og var der for å lansere den, uttrykte det. Daniel syntes det var godt sagt. Han aktet å gjennomføre denne gastronomiske avstikkeren for å finne tilbake til seg selv, flykte unna dagens stress, regnskapstallene og den anspente tonen på grunn av reorganiseringen av regnskapsavdelingen. Jean Maltard var utnevnt til direktør og Daniel, i egenskap av assisterende direktør, mente at den utnevnelsen ikke lovet godt. Hverken med tanke på avdelingen eller ham selv. På vei over gaten bestemte han seg for å jage dette ut av tankene. Når jeg skyver opp døren til brasseriet, vil det ikke lenger være noen Jean Maltard eller mappe med navnet Sogetec utenpå, eller representasjonsutgifter og merverdiavgift. Det vil bare være en Royal og meg.

KELNEREN MED DET hvite forkleet gikk foran ham forbi den lange rekken av bord der par, familier og turister snakket, smilte eller nikket med munnen full av mat. I farten så han fatene med havets frukter, entrecôte med kokte poteter, biff med bearnaise. Da han kom inn hadde hovmesteren, en mann med en ellipseformet skikkelse og tynn mustasje, spurt om han hadde bestilt bord. Et øyeblikk trodde Daniel at han kom til å gå glipp av denne kvelden.

– Jeg rakk det ikke, svarte han med flat stemme. Med hevet venstre øyenbryn studerte hovmesteren inngående kveldens bordbestillinger. En ung, blond kvinne kom bort til ham:

– Nummer 12 avbestilte for en halv time siden, sa hun og pekte på en linje i listen.

– Og ingen har gitt meg beskjed? svarte hovmesteren irritert.

– Jeg trodde François hadde gitt Dem beskjed, svarte hun unnvikende før hun trakk seg unna. Med en trekning rundt munnen som om han hadde vondt et sted lukket hovmesteren øynene et øyeblikk, som for å si at det var like før han brøt ut i raseri over en slik blunder fra en servitør. – De vil straks bli ført til Deres bord, min herre, sa han til Daniel, mens han med haken gjorde tegn til en kelner som kom bort med en gang.

Brasserier har alltid skinnende hvite duker, som blender øynene på en like smertefull måte som snøen om vinteren. Glassene og sølvbestikket gnistrer bokstavelig talt. For Daniel var det eiendommelige lysskinnet fra bordene i brasseriene selve symbolet på luksus. Kelneren kom tilbake med menyen og vinkartet. Daniel åpnet omslaget i rødt imitert skinn og begynte å lese. Prisene var betraktelig høyere enn han hadde forestilt seg, men han bestemte seg for å se bort fra denne detaljen. Havets frukter Royal stod midt på siden med sirlig skjønnskrift: fines de claire, hule og flate østers fra Bretagne, en halv krabbe, sandskjell, rosa reker, kreps, sjøsnegler, grå reker, gråskjell, (muslinger,) strandsnegler og havfiken. Daniel grep vinkartet og lette etter en Pouilly-Fuissé eller Fumé. Vinprisene var også stivere enn han hadde regnet med. Daniel bestilte sitt fat med havets frukter og en halv flaske Pouilly-Fuissé. – Jeg beklager, sa kelneren, men vi har bare helflasker. Daniel ville ikke bli tatt for en gjerrigknark. – En flaske er fint, sa han og lukket vinkartet.

Det var flest par. Bord med menn i grå dress og slips akkurat som han selv, bortsett fra at deres mest sannsynlig kom fra elegante motehus. Kan hende var de til og med skreddersydd. Som de fire mennene i femtiårene, de feiret sikkert avslutningen på en slitsom dag og undertegnelsen av en viktig kontrakt. De tok små slurker av vinen, som sannsynligvis var utsøkt. Alle hadde de ansiktsuttrykk og rolige, selvsikre smil som preger menn som har lykkes her i livet. Ved et av bordene under de store speilene lyttet en elegant, mørkhåret kvinne i rød kjole til en herre som Daniel bare så ryggen og det grå håret av. Hun lyttet distré, og iblant flakket blikket rundt i lokalet før det igjen festet seg ved samtalepartneren. Hun så ut til å kjede seg. Vinkelneren plasserte en forsølvet vinkjøler med føtter foran ham, vinflasken duppet oppi den, omgitt av isbiter. Han grep en vinåpner og gjennomførte åpningsritualet ved å føre korken under neseborene. Daniel tok den første slurken, vinen var god. Han var ikke en av disse opplyste kjennerne som skjelner den minste nyanse i en årgang og eksellerer i raffinerte ord og uttrykk. Som vinkelnere flest stod kelneren der med en avventende, lett nedlatende mine inntil gjesten godkjente vinen. Daniel valgte å nikke svakt, noe som skulle gi inntrykk av dyptgående kunnskap om hvitviner fra Bourgogne. Med antydningen av et smil om munnen fylte kelneren glasset og trakk seg tilbake. Like etter kom en kelner med en duk som han la over en rund sokkel; et tegn på at havets frukter var på vei. Så fulgte kurven med det mørke brødet, bollen med rødvinseddik og sjalottløk samt skålen med smør. Daniel brøt av en brødbit og dyppet den diskré i blandingen. Det var et ritual han alltid utførte når han spiste havets frukter i en restaurant. Smaken av eddiken ble skylt vekk med en munnfull iskald vin. Han sukket av velbehag. Jo, han hadde funnet tilbake til seg selv.

Fatet med havets frukter anrettet etter art oppå den knuste isen ble servert. Han forsynte seg med en østers, løftet en kvart sitron, over den og presset forsiktig ut saften; en dråpe falt på den fine membranen som umiddelbart trakk seg sammen. Hensunket over østersens perlemorskimrende glans, fikk han så vidt med seg at nabobordet nettopp var blitt flyttet. Han løftet hodet og så hovmesteren med mustasjen smile imøtekommende til en nyankommet gjest. En mann som tok av seg et rødt skjerf, deretter sin frakk og sin hatt og gled ned på benken ved siden av Daniel. – Skal vi ta yttertøet Deres? spurte hovmesteren. – Nei da, det er bra slik. Jeg legger det på benken.

– Sjenerer det Dem? – Nei, mumlet Daniel med en stemme som knapt var hørbar. – Vær så god, la han til da han pustet ut igjen.

François Mitterrand hadde nettopp satt seg ved siden av ham.