Brian Finnegan

Knowing Me,
Knowing You, aha

Roman

Oversatt av Børge Lund

KNOWING ME, KNOWING YOU

Copyright © 2013 Brian Finnegan

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

Første gang utgitt på engelsk av Hachette Books Irland

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale, kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion&Prose

Omslagsfoto: Enrico Fianchini / iStockphoto LP

Ebok framstilt av Passion&Prose

ISBN 978-82-8205-672-4

ISBN 978-82-8205-580-2 (trykket)

Til Miguel

I listened, motionless and still;

And, as I mounted up the hill,

The music in my heart I bore,

Long after it was heard no more.

Fra «The Solitary Reaper» av William Wordsworth

August 1983 – The Visitors

Maggie setter trutmunn, tar et drag av sigaretten og blåser tre perfekte ringer med blå røyk. «Hvis livet ditt var en Abba-sang, hvilken hadde det vært?» spør hun, og stemmen hennes punkterer stillheten som om noen hadde stukket en nål i en heliumballong.

Hun prøver å overse den gnagende, durende hodepinen forrest i skallen. Munnen er tørr som Mojaveørkenen. Det har sannsynligvis noe å gjøre med de to flaskene med farens hjemmelagde vin som hun knabbet fra skuret i hagen i går kveld – det virker som et helt liv siden nå. Den var «fullstendig grusom» ifølge Dee, men de supte i seg hver eneste dråpe, sendte rundt den ene og deretter den andre flasken mellom alle fire mens solen gikk ned over de spisse toppene av grantrærne på østsiden av vannet.

Ved siden av Maggie foran i båten sitter Daniel uten å si et ord. Han har ikke åpnet munnen siden de våknet i morges med håret fullt av blader, Maggie med jordsmak i munnen. Kanskje det er fordi han er så stille, at hun ikke klarer å slutte å snakke.

Charlie sier ingenting, han heller, men han er ikke akkurat noen skravlebøtte. Han har tatt av seg vindjakken og svetter av anstrengelsen ved å ro, og Maggie kan se musklene under T-skjorta hans stramme og slakke seg mens han drar årene gjennom det grumsete vannet i en rytme som ubarmhjertig frakter dem nærmere bredden og hjemover.

Hun lener seg over ripa for å kikke på sitt eget speilbilde. Selv om årene får vannet til å kruse seg, vet hun at hun ser annerledes ut enn i går.

Hun tar et drag til av sigaretten. «Faen heller», sier hun. «Slutt å snakke i munnen på hverandre, da!»

«Jeg sitter bare og tenker», sier Dee, som sitter bak Charlie i baugen på båten. Hun hadde dumpet ned der med det samme de gikk om bord, og insistert på at hun skulle være navigatør.

En tynt slør av dis svever rett over vannflaten og speiler en ullenhvit himmel som kommer til å bli blå og skyfri om ikke lenge. Selv fuglene er stille. Et kvitter her og der mens årene skjærer lydløst gjennom vannet, men ikke den sedvanlige kakofonien de møter soloppgangen med.

«Min er ’Head Over Heels’», sier Maggie, og da ingen svarer, legger hun til med et demonstrativt sukk: «Noen som vil vite hvorfor?»

«Fordi du er som jenta i den?» sier Dee.

«Nettopp!» ler Maggie og hører sangteksten inni hodet. «I’m a leading lady. Pushing through unknown jungles every day.»

«Min er ’Money, Money, Money’», sier Dee, «for jeg har tenkt å gifte meg med en millionær. Han skal ha mer penger enn Rod Stewart, og vi skal bo i et palass i Beverly Hills, med tjenestepike og gartner og svømmebasseng og en Rolls-Royce …»

Maggie flytter vekten fra den ene rumpeballen til den andre på den harde tofta. Hun har hatt hundre slike samtaler med Dee mens de har ligget utstrakt på sengen hjemme hos hverandre og bladd i Abba Magazine med haken støttet i hendene. Abba ble oppløst for et halvt år siden, men i brevene Maggie og Dee har skrevet til hverandre, har de sverget på at de skal holde liv i kjærligheten og hengivenheten til bandet så lenge de lever. De har vært Abbas største fans siden «Super Trouper» var nummer én på Top of the Pops. Og det var år og dag siden, lenge før Dee ble sendt bort.

Charlie rister på hodet. «Du er syk i hodet», sier han til Dee, og det rykker i munnviken hans som om han kan bryte ut i et smil når som helst.

«På seg selv kjenner man andre», svarer Dee og dytter ham i skulderen.

Maggie lurer på om det skjedde noe mellom dem i går kveld da de var borte ved tidevannsbassengene på den andre siden av stranden sammen.

Hun hadde kommet på ideen om Abba-fanklubben da Dee plumpet ut med at hun var forelsket i Charlie, den uken hun kom hjem på sommerferie. «Jeg kan si til ham at du er forelsket i ham», hadde Maggie foreslått, ivrig etter å hjelpe bestevenninnen, men Dee hadde hvint: «Nei! Vær så snill! Ikke gjør det!» Så isteden hadde de sittet på Coffee Bean og glodd på Charlie og tvillingbroren Sam over krusene med varm kakao mens Maggie prøvde å finne på en alternativ plan.

Charlie og Sam Jones. Identisk rett blond pannelugg, kvisefri gulblek hud og store, hvite tenner som amerikanere, skjønt de hadde flyttet til Sligo fra Ballinasloe, som var et lite høl ute i gokk. De hadde bare vært i byen siden påske, men var allerede blitt snappet opp av gymnasets fotballag.

«Jeg tviler på at de er Abba-fans», hadde Dee sagt da Maggie presenterte den nye strategien. «Se på dem. De er så kule.»

På Coffee Bean var Charlie og Sam allerede omringet av jenter som gikk i kongeblå Mercy College-uniform når de ikke hadde skoleferie, og ikke i skittenbrun Ursuline College-uniform som Maggie. Jenter med latter som klang som kimende klokker, jenter med bøker trykt inntil de spretne, perfekte bystene sine, jenter med honningfarget hår som flommet nedover ryggen i duvende lokker som om de akkurat hadde kommet ut av en frisørsalong. Jenter som på ingen måte lignet på Maggie, som hadde et reir av gulrotfargede krøller. Eller Dee, som var en halvmeter kortere enn alle andre jenter på deres alder.

Dee hadde hatt rett. Sam hadde snøftet nedlatende da Maggie gikk bort til tvillingene og foreslo å starte en Abba-fanklubb. «Stikk av», sa han.

Senere, utenfor Coffee Bean, sto Charlie, som ikke hadde sagt noe som helst under denne ordvekslingen, og ventet på dem. «Får jeg være med i klubben?» hadde han spurt med en stemme som var litt dypere enn brorens, men også litt mindre selvsikker. Maggie hektet armen sin i hans og sa: «Selvfølgelig.»

De hadde fulgt ham deler av veien hjem, og Maggie hadde skravlet i vei om «The Winner Takes It All» og at hun hadde visst hele tiden at den betydde slutten, og at uansett hvor ukule folk syntes Abba var, var det ikke et eneste band i verdenshistorien som kunne måle seg med dem, inkludert The Beatles.

Typisk nok var all oppmerksomheten til Charlie rettet mot Dee, som gikk på den andre siden av ham. Hun rakk ham knapt til skuldrene og var smålubben under den altfor store genseren der den Levis 501-kledde rumpa stakk ut på undersiden som en zeppeliner (det var Dees ord, ikke Maggies). Men guttene var alltid mer interessert i henne enn i Maggie.

«Vi kommer og henter deg i morgen», sa Maggie da de kom fram til gaten der Charlie bodde, og det gjorde hun etter frokost dagen etter, selv om det fra den dagen var åpenbart at Charlie bare hadde øye for Dee. Han sa det aldri høyt, men mesteparten av tiden glante han på henne.

Daniels hånd ligger flatt med fingrene spredt ut på den flassende rødmalte tofta, nesten borti Maggies. I går kveld, da de lå med hverandre på Daniels palestinaskjerf, som de hadde spredt ut på bakken som et provisorisk teppe, hadde han begynt å gråte. Maggie hadde lagt armene rundt ham og lagd trøstende lyder mens kroppen hans ristet av stille hulk. Hun hadde ikke spurt hvorfor han gråt, men hun trodde hun visste. Det var på grunn av moren. Minnet får henne til å ville strekke seg bort og legge armene rundt ham på nytt, trekke ham tett inntil seg. Hun føler noe bruse opp i seg, de samme bølgene som slo gjennom blodet hennes i går mens de gjorde det.

Hun møter blikket hans og ser at han smiler, som om han tenker på det samme.

Det er merkelig. Man kan ikke si at Daniel er kjekk, ikke på den måten Charlie er kjekk, i hvert fall. Den svarte luggen henger stritt ned over øynene, som sitter for tett sammen. Fortennene stikker litt ut over underleppen, og han har flere kviser på haken enn henne, men da han dukket opp for første gang, minnet han merkelig nok Maggie om en mann fra en av svart-hvitt-filmene moren pleier å se på søndagsettermiddagene.

«Hva tror du foreldrene dine kommer til å si?» spør han og minner henne på at de nærmer seg land.

«Det gir jeg blanke faen i», svarer Maggie og gnir sigarettstubben ned i dørken med hælen.

Men hun er nok ille ute. Vinen, båten, øya – det var hun som startet alt sammen. Hun hadde fnist mens hun løsnet fortøyningen på båten og hevdet at ingen kom til å merke at den var borte, og sagt at de kom til å være tilbake før noen oppdaget det. Deretter var det hennes forslag at de skulle overnatte, selv om de ikke hadde sagt fra til noen hjemme at de skulle noe sted. De hadde bare forsvunnet.

Vinen gikk henne til hodet, og hun lot seg begeistre over det hodeløse eventyret en overnattingstur til den forlatte øya ville være, men nå som Daniel har nevnt foreldrene hennes, kjenner hun motet svikte.

«Nå, hva er din?» spør hun ham i et forsøk på å hente seg opp igjen.

«Min hva?»

«Du vet. Hvis livet ditt var en Abba-sang …»

«Jeg tenker fortsatt», svarer Daniel. På tofta strekker lillefingeren hans seg ut og berører hennes. Hun slår lillefingeren rundt hans og klemmer hardt til, og kjenner en deilig eksplosjon av lykke.

«La oss inngå en pakt», sier plutselig Dee. «La oss love hverandre at hvis Abba noensinne blir gjenforent, skal vi dra på konsert med dem.»

«Det kommer ikke til å skje», sier Maggie. «Björn sa at det aldri noensinne kom til å skje. Og Agnetha. Jeg tror de hater hverandre nå, hele gjengen.»

«Aldri si aldri», sier Charlie og lar årene hvile et øyeblikk.

Daniel trekker på skuldrene. Plutselig er han igjen den likeglade gutten fra England som hadde svart på oppslaget deres på tavla på supermarkedet fordi han ikke hadde noe bedre å gjøre. «Om ti år er det ingen som har hørt om Abba», sier han.

«Jeg elsker dem fortsatt», sier Dee. «Om hundre år kommer jeg fortsatt til å elske dem.»

«Når du er 115, altså», sier Charlie kvikt, og et smil leker i munnviken hans igjen.

«Jeg lover!» sier Maggie. Hun føler det i margen.

«Jeg også», sier Charlie og svinger fram årene igjen.

«Da er det tre med meg», sier Dee.

«Hva med deg?» spør Maggie Daniel med fingeren fortsatt hektet rundt hans.

«Stol på meg. De kommer til å være glemt», sier Daniel. «Men hvis de ikke er det, lover jeg også. Hvis bare dere lover å tie stille.»

Maggie gapskratter. «Jeg skal tie stille så snart du forteller meg hva som er din Abba-sang», smeller hun tilbake. «Du lurer ikke meg, mister. Du har definitivt en.»

«Du får gjette, da.» Daniel smiler igjen og borer øynene i henne.

Maggie kjenner blodet bruse igjen, bølgene stiger opp i brystet. Hun har aldri følt noe lignende før. Hun snur seg og skygger for øynene med hånden for å se hvor langt det er til land. Omtrent fem minutter igjen, regner hun med.

Hun snur seg tilbake mot Daniel og ler igjen, selv om hun fryser oppover ryggen nå. «Jeg tror jeg vet hvilken det er», sier hun. «Kjempeenkelt.»

«Ok, da», sier Daniel. «Gjett.»

Igjen gløtter hun mot land. De kommer stadig nærmere. Hun vet ikke at når båten er fortøyd, kommer Daniel til å forsvinne ut av livet hennes så totalt at det blir som om han ikke engang har eksistert. I dette øyeblikket vet hun ikke at hun aldri mer kommer til å være den Maggie som sitter i denne båten i dette perfekte øyeblikket og prøver å tenke ut hvilken Abba-sang som er Daniels.

Del 1 – SOS

1. Since the Day We Parted

Klokken på nattbordet viste 01.43 idet Maggie Corcoran strevde seg ut av den dypeste søvnen hun hadde hatt på månedsvis. Et eller annet sted i rommet ringte mobilen.

Benny, som lå sammenkrøllet på puten ved siden av henne, løftet hodet. Hvis katter hadde hatt øyebryn, ville han kanskje ha rynket på et.

Telefonen sluttet å ringe det øyeblikket Maggie klarte å oppspore den i lomma på morgenkåpen, som lå sammenkrøllet under en haug med klær i lenestolen ved siden av kommoden. Hun hadde akkurat rukket å se at det tapte anropet var fra William, da telefonen brølte igjen – hun mistet den nesten på golvet.

«Herregud, William!» svarte hun da hun tok den. «Klokken er to om natten.»

Det var stille i den andre enden, og så kom det et hulk. «Maggie», sa William og hørtes ut som et bortkomment barn i stemmen. «Jeg tror Rita er utro.»

Maggie skjøv en lokk med søvntungt hår bak øret og sank ned på sengekanten. Teppet rundt føttene hennes var overstrødd med klær, sko og sammenkrøllet tørkepapir. I øyekroken kunne hun se en truse ligge slengt som en fallskjerm luften var gått ut av.

«Maggie?» sa William. «Er du der?»

«Ja», svarte Maggie og gjorde sitt beste for å høres uinteressert ut.

Benny smøg seg over sengen og satte seg ved siden av henne med den korte halen pent kveilet bak seg og sitt ene øye lukket. Han gjespet og viste fram de skjeve tennene i underkjeven.

Stakkars Benny. Hun visste ikke nøyaktig hvor gammel han var, men dyrlegen hadde sagt omtrent seksten, som var eldgammelt for en katt. Han hadde dukket opp hos henne for fem år siden med det ene øyet hengende ut av det ille tilredte ansiktet. Sannsynligvis en slåsskamp med en annen katt, sa dyrlegen. Siden den dagen hadde Benny vært permanent ved Maggies side. Hun følte et slektskap med ham som hun aldri hadde følt til noe annet dyr, og nå identifiserte hun seg med den enøyde, vindskjeve skikkelsen hans mer enn noensinne.

«Kan jeg komme en tur?» spurte William gråtkvalt.

Benny åpnet øyet og ga henne et av sine ikke-tenk-på-det-engang-blikkene sine.

Maggie snudde seg bort og skjøv en villfaren behå inn i en liten haug med klær med foten. «Hvor er du nå?» spurte hun.

«I bilen, utenfor huset hans. Hun er der inne sammen med ham, jeg vet det.»

«Inne hvor? Med hvem?»

«Roger Collins.»

Maggie prøvde å se for seg Roger Collins. Var det den tykkfalne fyren med det ustelte skjegget og parkasen som var full av hundehår? Eller han fra West Yorkshire som stammet, han som aldri sluttet å snakke? Sannheten var at Roger Collins kunne vært en hvilken som helst av mennene fra komposteringsgruppen, som alle svermet rundt Rita Wilde der hun gikk rundt som en annen Madonna (popstjernen, ikke moren til Jesus) Av Det Nedbrutte Organiske Materiale.

Maggie hadde blitt med William på de første møtene og lagt merke til hvordan alle mennene prøvde å gjette seg til Ritas neste gullkorn av komposteringsvisdom i håp om imponere henne med sin kunnskap om hvordan man fikk et finkornet resultat, men hun kunne ikke fatte og begripe hva de så i kvinnen.

Benny strekte ut en pote og la den på kneet hennes med klørne ute.

Rita kunne ha vært omtrent på Madonnas alder, nøyaktig ti år eldre enn Maggie, men der sluttet også likheten. Hun var som en kake som var blitt etterlatt ute i regnet. Hun var like formløs som de teltlignende, regnbuefargede klærne hun sannsynligvis hadde gått i siden feiringen av sommersolverv ved Stonehenge i 1970 – en kvinne av den typen som klamret seg til en utgave av seg selv hun burde ha gitt slipp på for lenge, lenge siden.

Maggie hadde sagt noe i den duren for nesten tre måneder siden da William hadde sagt at han skulle flytte ut for å bo sammen med Rita i den sannsynligvis patsjuli-eimende leiligheten hennes i Hackney.

William hadde snøftet av henne. «Rita går ikke rundt og later som om hun er noe hun ikke er», hadde han sagt med enerverende jevnt toneleie. «Hun er ekte vare.»

Maggie forsøkte å ikke heve stemmen da hun svarte: «Hva er det du snakker om? Hun er omtrent like ekte som en umpa-lumpa.»

William hadde stirret på henne i avsky, før han lukket glidelåsen på kofferten han hadde stått og pakket, og sa: «Jeg har aldri møtt noen som er så genuin som Rita.»

Det var som en avslutningsreplikk i et av de forferdelige West End-stykkene om livet i forstedene av den typen William hadde vært oppsatt på å se da de nettopp hadde flyttet til London.

Det underforståtte budskapet var at Maggie ikke var «genuin» sammenlignet med henne. At hun ikke var ærlig. Det føltes som om hun var fanget i en tunnel med sidevind: Hun prøvde å holde balansen, men det kjentes som om hun ble dyttet fra alle retninger. Uansett hva hun sa, uansett hvor mye hun tryglet ham om ikke å dra, ble stemmen hennes overdøvet av den ulende vinden.

Han hadde sagt: «Farvel, Maggie», med gruoppvekkende, dødsens alvor og spasert rett ut døren, og det var så vidt hun hadde klart å holde seg på beina i den plutselig så stille gangen. Uten forvarsel og i løpet av en halvtime hadde alt hun hadde trodd var virkelig og trygt, blitt revet bort fra henne.

Men Williams farvel hadde ikke vært siste replikk i stykket. Ikke på langt nær. Den siste replikken ble levert av en lege med snøhvitt skjegg og Sigmund Freud-briller på et kontor som kunne tilhørt en banksjef, når man så bort fra fra lyskassen med mammografibilder av Maggies høyre bryst som hang på veggen.

Avslutningsreplikken var: «Ondartet svulst i tredje stadium, Mrs. Corcoran.»

Eller kanskje den ikke var det.

Kanskje det var den siste replikken i første akt, og det var en akt til. For her hadde den genuine Rita en genuin affære med en mann i en parkas full av hundehår. Muligens.

Og her kom den kreftrammede kvinnens ektemann tilbake til henne i hennes mørkeste stund.

Maggie strøk Benny på hodet og kjente en uventet bølge av mening med livet, en følelse hun hadde vært uten så lenge at det kjentes som å komme til en oase etter å ha vandret i månedsvis gjennom en tom, tørr ørken. I den første tiden etter at William forlot henne, hadde hun prøvd å finne på alle mulige slags strategier for å få ham tilbake, men uansett hvordan hun vred og vendte på det, ble hun bare stående fast, så til slutt ga hun opp. Men nå hadde Rita, simpelthen i kraft av sin ubegripelige tiltrekningskraft på det motsatte kjønn, sendt ballen over på hennes banehalvdel.

Eller kanskje gudene hadde kastet terning. Maggie kunne fortelle ektemannen om kreften nå. Hun hadde vært fullstendig lamslått og ikke klart å si noe til noen om diagnosen. Det virket som en evighet siden, selv om det bare var litt over en uke siden hun hadde sittet på doktor Snows kontor og gapt målløs og skrekkslagen mot de grusomme mammografibildene.

Maggie kunne nesten smake den søte vederkvegelsen når hun nå endelig skulle få lette hjertet. «Ok, William», sa hun inn i telefonen og prøvde fortsatt å høres likeglad ut. «Kom hjem.»

2. A Shoulder You Can Cry

Mens Maggie skjøv en bylt med skittentøy inn i bunnen av klesskapet og plukket opp kulene med sammenkrøllet tørkepapir fra golvet, satt Benny og så på fra sengen uten å blunke. «Ikke se på meg på den måten», advarte hun katten og lente seg bort for å plukke opp en sko. «Jeg skal ikke gjøre noe dumt.»

Benny hoppet ned fra sengen og gned seg inntil leggen hennes idet han gikk forbi, og på vei ut av soverommet snudde han seg for å gi henne et nedlatende enøyd blikk før han løp ned trappen.

I dusjen prøvde Maggie å gjenopprette bakkekontakten. Det var ingen grunn til å trekke forhastede slutninger. William selv trakk kanskje forhastede slutninger om Rita. Kanskje hun ikke var utro. Kanskje William var paranoid … skjønt med tanke på personligheten hans var det lite sannsynlig.

Mens hun pusset tennene, gnikket Maggie fram en bar flekk på det kondensfylte baderomsspeilet med den andre hånden. Kvinnen som stirret tilbake på henne, frådet rundt munnen og så ut som om hun hadde blitt ti år eldre på en uke. Hun prøvde å få en viss kontroll på det uregjerlige håret med fingrene på venstre hånd. Men det var håpløst. Etter at William stakk, hadde hun gitt det opp, latt det gro ut til den appelsinfargede afroen hun ikke hadde hatt siden tenårene. Hun hadde gitt opp svømmingen også, og bikramyogaen hun pleide å gå på hver torsdag morgen.

Hva var vitsen? Det betydde ingenting mer. Tross all treningen og kostholdsbevisstheten hadde ektemannen forlatt henne. Og så snart cellegiftkuren startet, ville hun miste alt det tåpelige håret.

Hun lot det være og la litt dekkstift under øynene for å fjerne de mørke ringene. Hun smurte lipgloss på leppene og la på litt rouge for å få en smule farge og bli en anelse mer presentabel.

Hun tok på morgenkåpen og gikk ned for å sette på tevann. Benny, som hadde satt seg på favorittstedet sitt ved siden av brødristeren, så på mens hun tørket av kjøkkenbenken, der emballasjen fra ferdigmiddagen fra Marks & Spencer lå strødd utover. Tross doktor Snows råd hadde hun skylt den ned med en hel flaske chianti som hadde vært på salg.

I køen på Marks & Spencer hadde hun lagt merke til en annen middelaldrende kvinne som hadde lastet opp en ferdigmiddag for én person og den samme chiantien på båndet i kassa ved siden av. Hodet hennes var pakket inn i et utvasket skjerf, og ansiktet hadde vært likblekt. Hun hadde virket fullstendig i sin egen verden der hun sto duknakket og plasserte varene sine omhyggelig på båndet. Så hadde hun lagt merke til at Maggie glante på henne, og hadde smilt gjenkjennende, ikke av hvem Maggie var, men av hva hun var. En som var akkurat som henne.

Kanskje kreft var som å få barn. Så snart man ble med i klubben, ble man gjenkjent av de andre medlemmene og fikk megetsigende blikk fra dem.

Vannet var i ferd med å koke opp da Williams bil svingte inn i oppkjørselen og lyste opp gangen med alle familiefotografiene på veggen. Bilder fra forskjellige viktige begivenheter med barna i årenes løp – Poppy ved sin første nattverd, Harry på eksamensseremonien sin, flankert av Maggie og William som så strålende friske ut, stolte og fulle av framtidstro for familieenheten sin.

Det bildet var blitt tatt for bare et år siden, og så ufattelig mye alt hadde endret seg siden da. Harry var i Australia på et års ungdomsvisum. Han hadde ikke vært tilgjengelig på Skype på ukevis. Og Poppy, som bodde i det redselsfulle okkuperte huset – det var som om hun aldri hadde vært den fregnete lille jenta med det store tannløse smilet, nattverdsslør på hodet og hender med hvite hansker som klamret om en bønnebok.

Maggie gikk for å åpne ytterdøren, men i samme øyeblikk låste William seg inn. Han hadde gått fra familien sin, men ikke nøklene til familiehjemmet.

«Hei», sa Maggie og prøvde å finne på noe annet å si, uten å lykkes.

Benny, som hadde fulgt henne til døren, ga fra seg et langt, dypt mjau og pilte opp trappen.

«Det er sent», sa William. «Jeg er lei meg.» Han så ut som et vandrende lik.

«Det går bra», sa Maggie. «Kom – vannet har kokt opp. Jeg skal lage en kopp te til oss.» Hun satte kursen mot kjøkkenet, men da hun fornemmet at William ikke fulgte etter, snudde hun seg tilbake igjen.

Han sto der med bøyd nakke og ristende skuldre. «Jeg skjønner det ikke», sa han og tørket nesen med håndbaken. «Hun sa at hun elsket meg.»

Som man reder, så ligger man, og Maggie var smertelig klar over at han gråt over en annen kvinne, men trangen til å trøste ham var nesten uimotståelig. «Jeg skal lage en kopp te», gjentok hun og la til: «Hvis du ikke vil ha noe sterkere, da?»

«Vil du holde rundt meg?» spurte William med jamrende stemme i den dunkle gangen.

Det var dette hun hadde bedt om, ikke sant? Det hun hadde bedt til Gud om i mørket inne på soverommet natten etter at hun fikk diagnosen, liggende i en dam av tårer og snørr, da frykten og ensomheten truet med å fortære henne til det ikke var noen ting tilbake.

Ektemannen ville ha henne igjen – selv om det nå virket som han ville ha henne mer slik en liten gutt vil ha moren sin.

Han gikk mot henne med åpne armer, og hun omfavnet ham prøvende. Hun la ansiktet hans mot skulderen sin, strøk ham over håret og hvisket: «Det går bra. Hysj …»

William hulket så han ristet igjen.

Hun skulle fortelle ham om kreften i morgen tidlig, bestemte hun seg for, når han hadde fått sovet ut. Fram til da skulle hun gi ham en skulder å gråte på. Det føltes riktig og godt, som om hun hadde fått tilbake rollen hun alltid hadde spilt og teppet var gått opp for en ny akt.

3. Loser Standing Small

Da Maggie våknet, tok det noen få sekunder før hun fikk klarhet i hva som hadde skjedd kvelden før. Da hun hadde lagt seg i sengen sammen med William, hadde hun kjent en overveldende, kriblende lyst til å ha sex med ham, noe hun ikke kunne huske sist hun følte. Hun hadde kysset ham hardt og gnidd kroppen sin mot hans med en desperasjon hun ikke klarte å skjule, men William hadde ikke besvart tilnærmelsen. Isteden hadde han begynt å gråte igjen så halsen hennes ble våt av tårer. Og så hadde han duppet av i armene hennes.

I morgenlyset som tittet nølende inn gjennom gardinene, strakte hun seg søvndrukkent mot ham og fant hans side av sengen tom. Den bunnløse panikken som grep henne hver gang hun la seg under dyna alene om kvelden, kom tilbake med så stor kraft at hun sperret opp øynene og spratt opp i sittende stilling.

Benny satt i fotenden av sengen og slikket seg sorgløst på en av potene.

Maggie la seg tilbake med hodet på puten og pustet inn mens hun telte til tre med lukkede øyne. Hun var ikke alene. William var hjemme. Han var sannsynligvis nede og lagde seg den kruttsterke kaffen han trengte hver morgen for å fungere. Hun fant tanken på det beroligende – hvor raskt de gamle rutinene deres kunne gjenopprettes.

Hun hadde øynene lukket i mindre enn ti sekunder før hun innså at huset var fullstendig stille. Det var ingen hvesing og klikk fra kaffemaskinen på kjøkkenet, bare den klissete lyden av Bennys tunge mot poten.

Hun skjøv dyna bort. Hjertet pumpet skrekken gjennom årene.

«William?» ropte hun.

Hun sto opp og gikk bort til soveromsvinduet.

«William!»

På vei ned trappen ropte hun ut halve navnet hans igjen. Hun bråstoppet idet hun kom inn på kjøkkenet. Det lå en lapp på bordet, holdt nede av et halvdrukket glass med appelsinjus. «Maggie», sto det rablet ned i full fart. «Snakket med Rita. Alt er ok. Ville ikke vekke deg. Ringer senere. Suss.»

Maggie sank ned i en stol ved bordet og leste lappen igjen. Sinte tårer sved i øynene. Han hadde undertegnet med «Suss». I går hadde han ligget i armene hennes og sagt at hun var den eneste som forsto ham.

Hun la ansiktet på bordet og kjente den lett kjølige overflaten av upolert tre mot kinnet. Fra denne synsvinkelen fikk hun et forvrengt bilde av de smilende familiefotografiene på veggen i den tomme gangen. Familien hun på en eller annen måte hadde mistet.

Benny, som satt på golvet nå, la hodet på skakke og kikket opp på henne.

Man kunne vel ikke ta med seg en katt som moralsk støttespiller på den første cellegiftbehandlingen, vel? Det var nok imot alle hygieneregler på sykehuset.

Maggie løftet hodet. Det var fortsatt en uke til cellegiftbehandlingen skulle starte. Hun ville ikke tenke på det.

Var det for tidlig å ringe Poppy? Klokken på veggen viste 09.47, så det var det sannsynligvis. Hun kunne ikke forestille seg at husokkupantene kom seg i seng særlig tidlig, eller at noen av dem måtte opp om morgenen for å gjøre noe så borgerlig som å dra på jobb. Men hvis hun fikk høre Poppys stemme, ville det gi henne en bekreftelse på at fotografiene på veggen fortsatt betydde noe, at de fortsatt var en familie selv om de alle hadde dratt hver sin vei. Det kunne få Maggie til å føle seg som en mor igjen – den følelsen av at noen trengte henne, som hun hadde tatt for gitt alle disse årene.

«Hei, mamma.» Poppy tok telefonen etter ett ring. «Hva er på ferde?» Hun hørtes uvanlig morgenfrisk ut.

«Jeg ringer bare for å si hei», sa Maggie og kjente haken dirre faretruende.

«Vi er på vei ut», sa Poppy. «Vi skal på demonstrasjonen mot Israel.»

«Hva for noe?» spurte Maggie. Det snørte seg i halsen.

«Faen heller, mamma. Du må begynne å lese avisene. Det er en revolusjon på gang. Folket reiser seg mot undertrykkerne. Vi skal ta tilbake –»

«Faren din kom tilbake», avbrøt Maggie. «I går kveld. Men han har dratt igjen.»

Det ble stille i den andre enden, og Maggie fikk forferdelig dårlig samvittighet. Hun hadde lovt seg selv at hun ikke skulle blande barna inn i samlivsbruddet, ikke tvinge dem til å velge side.

«Mamma –»

«Han har gått tilbake til henne.» Maggie klarte ikke å stoppe. Varme tårer trillet nedover ansiktet hennes.

«Hør her, mamma, kan jeg ikke ringe deg senere? Orlando og resten av gjengen venter nede i bilen på meg …»

Maggie tørket tårene fra det ene kinnet med håndbaken og glattet ut huden som en gang hadde vært stram, men nå føltes som en gammel trusestrikk. «Klart det, ring meg senere», sa hun, men visste at det var lite sannsynlig at det kom til å skje.

Et øyeblikk trodde hun at Poppy hadde lagt på, men så sa hun: «Mamma, du vet de pengene du sa du skulle sette inn på kontoen min? Ikke for å plage deg, men …»

«Å, vennen min, beklager», sa Maggie og kjente samvittigheten gnage igjen. «Jeg glemte det helt.»

«Kan du gjøre det i dag, på nettet? Det er bare at hvis jeg ikke betaler, blir jeg persona non grata. Alle andre har betalt sin andel.»

«Jeg skal gjøre det nå», sa Maggie. «To hundre, ikke sant?» I det minste skulle de pusse opp litt i det forferdelige huset.

«Vent litt», sa Poppy. Mens Maggie ventet, hørte hun datteren rope til noen – sannsynligvis Orlando, som så ut som en skinnblakk surfer selv om faren hans var jarl av Et Eller Annet. «Slapp av, da! Jeg kommer!»

«Jeg må stikke», sa Poppy inn i telefonen.

«Ok, vennen min.»

«Og du mamma», sa Poppy før hun la på, «pappa oppfører seg som et patriarkalsk rasshøl. Jo fortere du kommer over ham, jo bedre.»

Men det var lettere sagt enn gjort. Og det var noe som skurret med beskrivelsen av William som et patriarkalsk rasshøl. Patriarker skulle liksom være mektige, dominerende personer, ikke sant? William hadde alltid vært den mest trengende i ekteskapet deres, og hun hadde gitt ham all den støtten han trengte, ikke fordi han forlangte det, men fordi det hadde gjort henne glad å se til at han var fornøyd.

Maggie leste lappen igjen, med det smertelig hverdagslige «Suss» på slutten. Tre måneder etter at han dro, kunne hun fortsatt ikke fatte og begripe det. Kanskje Rita hadde spesielle krefter. Kanskje hadde hun stått som en Macbeth-heks i Birkenstock-sandaler og kokt sammen et trylleformular for å lokke ham til seg. Det hørtes utrolig ut, men ingenting annet virket plausibelt.

Maggie rev av en bit kjøkkenpapir og tørket de hovne øynene sine. Benny begynte å sirkle rundt leggene hennes og mjaue på den ynkelige måten han pleide når han ville ha mat. Hun sukket og gikk for å hente en porsjon med Sheba fra skapet under kjøkkenbenken. Mens hun spadde det stinkende innholdet ut i matskålen ved bakdøren med en gaffel, satt Benny og glodde på henne. Han stolte aldri helt på at maten holdt forventet standard før han hadde fått smakt på den.

Maggie stirret tilbake og krøllet sammen aluminiumsemballasjen. «Klapp igjen», formante hun.

Katten stakk hodet ned i skålen og gomlet støyende på sin kanin i delikat sjy, umiddelbart helt i sin egen verden.

På kjøkkenbordet begynte telefonen, som sto på lydløs, å vibrere. Maggies hjerte gjorde et ynkelig håpefullt hopp. Kanskje det var William.

Isteden sto det «Ukjent nummer» på skjermen, noe som betydde at det etter all sannsynlighet var Oona. Maggies søster var den eneste personen hun kjente som skjulte nummeret sitt.

Hun ble stående over kjøkkenbordet og prøve å bestemme seg for om hun skulle ta telefonen eller ikke. Akkurat idet den var i ferd med å slutte å ringe, snappet hun den til seg og tok den.

«Jeg tenkte kanskje du silte anropene dine», kom søsteren med som hilsen. Det var aldri noe «Hvordan går det?» fra Oona.

«Hei, Oona», svarte Maggie. «Jeg kan ikke sile anropene når jeg ikke vet hvem som ringer. Du har skjult nummer.»

«Jeg har ikke tenkt å gi fra meg alle detaljene i livet mitt til kreti og pleti. Det finnes ikke noe privatliv lenger. Alle vet alt om alle.»

«Før i tiden sto numrene til alle i telefonkatalogen», påminnet Maggie søsteren og lurte på hva hun ville. Oona ringte bare når det var noe hun ville ha. Ellers ventet hun til Maggie ringte henne.

«Uansett», sa Oona, «så lurte jeg på om du kunne gjøre meg en aldri så liten tjeneste.»

«Hva slags tjeneste?» spurte Maggie og visste at hun ikke kom til å si nei, og gjettet på at den ikke kom til å være liten.

«Kan du kjøre meg til Ikea? Jeg har lyst til å kjøpe en kommode til gjesterommet.»

«Beklager, jeg kan ikke i dag», sa Maggie og prøvde å høres unnskyldende ut. Hun kunne ikke tenke seg noe verre enn å måtte tråkle seg gjennom Ikea-labyrinten. «Jeg jobber ettermiddag.»

Oona kom med et av sukkene sine. «Jeg skjønner ikke hvorfor du lar dem tvinge deg til å jobbe lørdager», sa hun.

«Det er et bibliotek, Oona», sa Maggie. «Lørdag er den travleste dagen.»

«Det er ikke rettferdig mot deg, det er bare det jeg sier. Og jeg hadde veldig lyst til å få kjøpt den kommoden i dag.»

«Vi kan dra i morgen», sa Maggie. «Bibliotekene holder stengt på søndager.»

«Herregud, nei», sa Oona. «Ikea er helvete på jord på søndager, stappfullt av folk uten noe bedre å gjøre som tar med seg hele familien på utflukt dit. Jobber du neste lørdag?»

«Nei», sa Maggie. Det var den eneste frihelgen denne måneden. Men når det var sagt, hadde legen sagt at hun måtte sykemeldes når hun startet cellegiftkuren, så hun kom til å ha helgene fri de neste tre månedene i hvert fall.

«Da sier vi det sånn», sa Oona. «Du kan hente meg lørdag formiddag i ellevetiden.»

«Ja vel.»

«Vi kan ta det som en dagstur. Spise lunsj på kafeen.»

Bare tanken på det fikk Maggie til å stønne høyt.

«For guds skyld, Maggie», sa Oona. «Du har godt av å komme deg ut en tur. Vi må unngå at du visner bort alene i det huset som en annen miss Havisham.»

Det var merkelig å høre Oona, som aldri engang hadde åpnet en bok i hele sitt liv, komme med en litterær referanse, men så husket Maggie at siste episode av BBCs TV-adapsjon av Store forventninger ble sendt sist søndag. Hun frøs på ryggen når hun tenkte på den nedstøvete, for tidlig eldede kvinnens grusomme død.

«Jeg er vel ingen miss Havisham, er jeg vel?» sa hun til Benny da Oona hadde lagt på. Benny stoppet å spise Sheba, og så, uten å se opp, fortsatte han der han slapp.