Christie Watson

Der kvinner er konger

Roman

Oversatt av Jorunn Leite

juritzen forlag

CHRISTIE WATSON

Solfuglen, 2013

WHERE WOMEN ARE KINGS

Copyright © 2013 by Christie Watson

Published by arrangement with Ulf Töregård Agency AB

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

juritzen-forlagene

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Kjetil Waren Johnsen

Omslagsfoto: Pat Turner/Arcangel Images

Forfatterfoto: Cheryl George Studio

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-760-8 (epub)

ISBN 978-82-8205-585-7 (trykk)

Til Moyo, som har svelget all verdens godhet, og til Kike, som han elsker med en kjærlighet verden aldri har sett maken til.

En

ELIJAH, MIN KJÆRE sønn,

jeg vil fortelle deg om livet ditt. Alle bærer en historie i seg, som begynte før de ble født, og historien din er større enn de fleste aner. De sier at jeg ikke bør fortelle deg alt, at ord kan skade små ører, men, sønnen min, det finnes ingen hemmeligheter mellom mor og sønn. Et barn har sett innsiden av sin mors kropp, og hvem kan dele en større hemmelighet enn det? Og de sier mye annet også, disse engelskmennene. Det de kaller «barnemishandling,» kaller vi nigerianere «oppdragelse.» Så ikke bry deg om dem.

Historien din begynner i Nigeria, det er et sted som ligner himmelen. Solen skinner alltid, og alle smiler og tar vare på hverandre. Nigerianske barn jobber hardt på skolen, har perfekte manerer, tar seg av foreldrene sine og viser respekt for de eldre. Nigeria er lys og stjerner og jord, lik huden på kinnet ditt: rødbrun, myk og varm.

Jeg er proppfull av gode minner fra Nigeria. Aller best husker jeg familien min. Mamma – din bestemor – var berømt for å få både kjeler og historier til å glitre. «En gang for lenge siden», fortalte hun meg og søstrene mine, «var det en kvinne som var så full av tomhet at hun solgte kroppen sin som om den ikke var noe annet enn kjøtt på markedet. Denne kvinnen reiste over hele Nigeria, og lette etter noe som kunne fylle henne, og lærte mange språk mens hun lette etter ord til å beskrive tomheten. Og folk likte denne tomme, smarte kvinnen: Hun var laget av stjerneskinn, og hjertet skinte som sølv. De lyttet når hun snakket på mange forskjellige språk og fortalte om stedene hun hadde sett: Jos, der regnet falt fra himmelen som diamanter, nord der mennene forsvant inn i vegger av sand, og deltaet der hun danset med elveåndene. Så folket gjorde henne til konge. Og landet fylte henne, og tomheten var himmelen. Nigeria er et sted der kvinner er konger. Der alt er mulig.»

Gjennom hele barndommen pusset hun kjeler mens jeg så på og lyttet til historiene og sangene hennes, så tilfreds som noen kvinne kan være. Mamma sang høyt, noe som var bra, siden søsteren min, din tante Bukky, som du har arvet den vakre hudtonen etter, hadde en stemme som trengte seg langt inn i hodet. Jeg husker en dag hun tryglet mamma om å dele noen av hemmelighetene sine. Solen hadde bare halvveis stått opp, men vi hadde vært våkne i flere timer mens vi hørte mamma synge og baba snorke.

«Vær så snill», klaget Bukky. «Vær så snill, mamma. Jeg skal ikke si det til en levende sjel.»

«Jeg røper aldri den hemmelige ingrediensen min.» Mamma ristet på hodet så flettene med perler på laget klikkelyder idet de slo mot hverandre. Hun lo. «Aldri. Du kan plage meg hele dagen, men munnen min kommer til å være like hardt lukket som neven til baba på lønningsdagen!»

«Vær så snill», sa Bukky og stirret på kluten som hun tørket kjelene med. «Vi kan bli rike av det. Tenk deg om det fantes et middel som gjør kjelene så rene som dette, og som var til salgs langs motorveien!» Bukky var alltid på utkikk etter måter å tjene penger på, og hun var dum. En gang ble hun nesten arrestert, etter at en mann sa at han skulle gi henne hundre amerikanske dollar hvis hun ville bære en bag gjennom tollen på flyplassen. Hvis baba ikke hadde kjørt forbi og sett at hun ikke var på skolen, men sto og hang med en bag som ikke var hennes, ville hun ha blitt kastet i fengsel. Og hvis det hadde vært mamma som kjørte forbi, ville Bukky helt sikkert vært død nå. Og hvem vet om himmelporten åpner seg for noen som har begått en slik forbrytelse, selv om det var av ren dumhet? Men det som sitter igjen i hjertet mitt, er ikke Bukkys dumhet eller mine foreldres raseri. Tvert imot er det lyset på gårdsplassen, som danset på kjelene og laget tusen diamanter i støvet og på Bukkys bollekinn, mammas latter, snorkingen til baba. Den lille tomheten, der du skulle vokse fram. Et sted der kvinner er konger.

Jeg husker at huset, med ødelagt trapp og tak som lakk, lå rundt en gårdsplass der mamma vasket ris i et av karene: Jeg sverger på at vår ris var den reneste i hele Nigeria. Søstrene mine, Miriam, Eunice, Rebekah, Bukky, Esther, Oprah og Priscilla, brukte tiden på å stirre inn i mors blanke kjeler mens de gransket bredden på øyebrynene, avstanden mellom øynene (Bukky sa alltid at man kunne parkert en bil mellom øynene til Esther), formene på leppene, buen på øyevippene. Baba humret av latter hver gang han så dem glane inn i kjelene, og klappet meg på hodet. «Fine Deborah,» sa han. Jeg speilte meg aldri i kjelene. Jeg visste, selv i så ung alder, at det var en synd å være forfengelig. Jeg var et smart barn, Elijah. Begavet. Jeg kjente Bibelen så godt at jeg kunne resitere salmene fra jeg var ett år gammel. Jeg er ikke sikker på om det var det at jeg ikke studerte meg selv i kjelene, eller at jeg gladelig leste i Bibelen som gjorde meg til babas favoritt. Men jeg visste at jeg var det. Og alle døtre som vokser opp som sin fars favoritt, får en velsignet oppvekst, og det hadde jeg.

I grunnen var vi velsignet alle sammen. Vi elsket skolen og gikk på The Apostle of Christ Coming Senior Department, som lå bare femten minutters gange unna. Men enda mer elsket vi å komme hjem fra skolen – spise middag sammen og snakke om hvordan dagen hadde vært, lese i Bibelen eller bøkene som baba tok med til oss fra butikken like ved jobben, eller bøkene vi fikk fra mamma, som alle var så velbrukte at de ikke lot seg lukke ordentlig, som om historiene deres var levende og ville bli lest. Vi bodde i utkanten av Lagos, i forstaden Yaba, like ved bussholdeplassen ved University Road, ved kirkegården: jeg, mamma, baba, de sju søstrene mine, tanter, besteforeldre og brødrene mine, Othniel og Immanuel – selv om Othniel var opptatt med farmasistudiene og alltid var på jobb eller på universitetsbiblioteket, og Immanuel tilbrakte all sin tid med kjæresten, som bodde på Victoria Island. Immanuels kjæreste var en enda større hemmelighet enn mammas pussekrem: Hun hadde vært med i en musikkvideo, og foreldrene var separert, og hun gikk aldri i kirken.

Kirken var en stor del av livene våre. Når du bor på et sted som ligner himmelen, glemmer du ikke å takke Gud. Og vi hadde enda en grunn til å elske Gud: Onkelen vår, babas bror, var født med Guds stemme i hjertet. Onkel Pastor utførte mirakler. Han kunne få en døende mann til å leve, og vende lykken til en familie så de ble de heldigste i hele Lagos. Jeg har sett det med mine egne øyne. Jeg har sett mange ting. En mann ba om økonomisk sikkerhet, og kom tilbake en uke senere med et vinnerlodd i lotto, en ny Rolex og en kjæreste med så store pupper at baba ikke kunne unngå å kommentere dem. Så mamma tvang ham til å ta alle nairaene han hadde i lommene og legge dem i offerskålen. Som vi lo, Elijah! Kirken vår var et sted fylt av glede og latter, og det lille ansiktet ditt brakte meg tilbake dit, tilbake til mine foreldres latter. Vi fulgte alltid med på hvordan mamma og baba ertet hverandre: Han lot som om han satte maten hennes i vrangstrupen, hun kalte ham «stormage-mannen.» Latteren deres. Hvordan de så på hverandre, på oss. En familie. Det finnes ikke noe bedre.

Mamma og babas ekteskap hvilte på en sterk grunnmur, så når vinden blåste voldsomt, var det ingenting som veltet. Først var de venner i mange år, og da jeg ble venner med Akpan, husker jeg at mamma og baba så på hverandre og smilte. De ville at jeg også skulle ha en sterk grunnmur. De ble så glade da din baba leide meg bort til palmetreet og tok opp en ring fra bukselommen, en ring som skinte som en midnattsstjerne og må ha kostet seks månedslønner. De visste en del om hvordan ekteskap kan fungere. De følte glede, men også lettelse. Selv på et sted som ligner himmelen, er livet vanskelig for kvinner. Hvis det ikke hadde vært for at din baba, Akpan, ba om hånden min for å gifte seg med meg, vet jeg ikke hvordan det ville gått med meg. Å, min sønn, dette er situasjonen for kvinner over hele verden.

Jeg var heldig. Akpan ble vennen min. Han kom på besøk hele tiden, og jeg likte ham litt mer for hver gang. Han hadde et vennlig ansikt, og han trodde på ting, og ofte hadde han med seg et handlenett fra Marks & Spencer som var fullt av gaver til oss: et matchende smykkesett i gullplett til søstrene mine og meg, en reiseklokkeradio til mamma, selv om hun aldri reiste lenger enn til Ikeja, og uansett ikke hadde noen AAA-batterier.

Noen ganger, da jeg var barn, hørte jeg Gud i øret mitt – hørte stemmen hans like klart som jeg så fargene om morgenen. Da jeg fortalte ham det, sa Akpan at jeg hadde en åndelig gave. Han sa at Gud hadde valgt meg å hviske sine hemmeligheter til, fordi jeg var så vakker. Han kalte meg engelen sin, og hjertet mitt svulmet slik at jeg strevde med å puste. Det gikk mange, lange år før vi ble gift, og før Akpan ordnet visum til seg selv og sin ektefelle, slik at vi kunne forlate hjemmet vårt og dra til England, til leiligheten i London der vi laget deg på første forsøk. Stjernene skinte klart den første natta, Elijah, som om de nigerianske stjernene hadde reist til Deptford for å lyse opp elskoven vår. Du ble laget av kjærlighet og nigerianske stjerner og hemmeligheter som vi trodde på.

Du er elsket, lille Nigeria, med en kjærlighet verden aldri har sett maken til.

To

AVSKYELIG SKITTEN GRUSOM ond. Elijah hørte stemmen til trollmannen hele tiden. Den ba ham gjøre fæle ting. Elijah visste han var slem. En avskyelig gutt. Han skulle ønske trollmannen kunne velge en annen gutt, eller bare bruke superkreftene til å gjøre gode ting, som å klatre skikkelig høyt eller fly. Trollmannen kunne gjøre hva som helst. Den kunne bruke overmenneskelige krefter til å løfte noe veldig tungt, og lese tankene til folk. Den kunne forvandle seg til et dyr, bli usynlig og fly over nattehimmelen mens den fanget lyn med bare hendene. Elijah kunne bruke trollmannen inni seg til å trenge rett inn i folks hjerner. Hvis Elijah hadde kunnet kontrollere trollmannen, skulle han fått den til å gjøre bare gode ting med superkreftene sine, og da ville ikke Elijah vært så redd for den. For hva den kunne finne på å gjøre. Eller hva den kunne få ham til å gjøre.

Elijah bodde hos Sue og Gary, i et hus som var fullt av skilt som sa hva du skulle gjøre. Han kunne ikke lese, så han måtte spørre hva som sto på alle sammen, og Sue og Gary ble lei av å fortelle ham det. Derfor var det bra at han klarte å huske det:

Tenk positivt

Godt gjort er bedre enn godt sagt

Et godt hjem kan ikke kjøpes, det må skapes

De bodde i noe som het en blindvei, som var et sted der alle husene var store og så helt like ut, der det ikke fantes noen mennesker med svart hud. Når Elijah gikk forbi, holdt alltid naboene på med å vaske bilene sine, eller klippe hekkene, eller luke i hagene. Men han visste at de egentlig ventet på å få et glimt av trollmannen. Elijah hadde lyst til å advare dem. Han så på dem og åpnet munnen for å be dem løpe vekk, men hver gang han gjorde det, kom det ingen ord. Det er best de går inn i husene sine om kvelden, tenkte han, og ber til Gud. Vær så snill og be til Gud, tenkte han. Og han ba så inderlig om at de også måtte be. De måtte be hver kveld for å beskytte seg. Ellers kunne det hende trollmannen smeltet husene deres med syre. Eller spiste dem.

Huset til Sue og Gary var veldig ryddig og luktet av kål. De hadde ingen kjæledyr. De lot Elijah spille fotball på gresset utenfor, men de lot ham ikke gå ut av hagen på egen hånd. De oppholdt seg mest i stua, der de så på en stor tv som var festet til veggen. Han likte å se på Spiderman og Superman, og en gang Sue var på bingo, Harry Potter, som handlet om en gutt som var trollmann, og som også hadde et arr i pannen. Men arret til Elijah hadde ikke samme form: Det hadde ikke sikksakkmønster, men var en rett linje, og Harry Potter var en snill trollmann, mens Elijah var av det onde slaget. Han satt på sofaen, som hadde puter med skrift på:

Bestemødre er engler i forkledning!

Fyll dagene med liv, ikke livet med dager

Velkommen til galehuset

Livet er for kort til å drikke dårlig vin

Elijah hadde bedt Sue lese dem høyt for ham.

Overalt var det bilder av smilende barn, og noen av dem manglet tenner. Ingen av dem lignet på Sue og Gary. Sue og Gary hadde hvit hud med brune flekker på hendene, og hår du kunne se rett gjennom. Sue var veldig lav – Elijah nådde henne til skuldrene – og fingrene hennes var hovne og røde hele tiden. Gary hadde briller og brukte tøfler med Mikke Mus på. De badet Elijah uten å smøre huden hans etterpå, og han ble tørr og det klødde. Barna på bildene hadde forskjellige hudfarger og forskjellig hår. De hadde sikkert også klødd. Elijah var så mektig at han kunne lese tankene deres, selv gjennom bildene. De lengtet etter mødrene sine.

«Alle disse barna har vært her i fosterhjem.» Gary sto bak ham. Elijah kunne se ham uten å snu seg. «Så langt tjueto krisesaker.» Han lo. «Og atten som ble værende en god stund: En av dem til han ble seksten. De kommer fremdeles i julen, stikker innom for å hilse på Sue, og noen ganger har de med seg klesvask…»

Elijah skulle ikke bli lenge. De ville at han skulle dra før trollmannen drepte dem, og han kunne ikke klandre dem. Han likte å bo hos Sue og Gray, men de likte ikke å bo med en avskyelig trollmann. Gary fortsatte å snakke ut i luften, men Elijah stengte ham ute. Alt han hørte, var beskjeden som ble sendt direkte fra Gud. Det hendte Gud sendte beskjeder. Tjueto og atten. Det hadde de fortalt ham, og bedt ham huske på.

2 Mosebok 22:18 En trollkvinne skal du ikke la leve.

Det var kveld da Sue ba ham pusse tennene. Til tross for tannkremen med mintsmak smakte han ikke annet enn de kokte grønnsakene som de tvang ham til å spise. Han stirret på Sue. Siden Ricardo dro, hadde hun fulgt nøye med på ham. Hun prøvde stadig å klemme ham, men Elijah klarte alltid å komme seg unna armene hennes. Nå så hun på ham i speilet, men han visste at hun ikke kunne se ham, for han syntes ikke i speil. Trollmenn hadde verken speilbilder eller skygger. Det er slik du kan vite at det bor en trollmann i deg. Sue stirret, men hun kunne ikke se Elijah. Han kunne ikke fatte at hun faktisk tvang ham til å spise denne grønnsaken som het kålrot, som var oransje og smakte som spytt. Mama ville aldri tvunget ham til å spise grønnsaker. Mama ville aldri gitt ham mat som smakte som spytt. Mama hadde ikke noe ondt inni seg. Mama var en engel. Hun var så snill at hvis en slemming var i ferd med å dø, ville hun reddet ham, selv om han var en skikkelig slemming. Hun ville aldri gitt ham kokte grønnsaker, ikke engang om han hadde vært den verste slemmingen i verden.

«Det er bra, Elijah. Puss i to minutter. Nå er du flink. Du er en fornuftig gutt, og du er så flink til å pusse tennene.»

Elijah så at Sue stirret inn i det tomme speilet og lot som om hun så en sju år gammel gutt pusse tennene. Han brukte laserblikket til å dekke speilet med damp.

Da han hadde pusset tennene, fulgte Elijah etter Sue inn på soverommet og la seg i sengen. Hun la et teppe over ham. «Slutt å vri deg,» sa hun. «Du kommer aldri til å få sove hvis du vrir deg sånn. Kanskje du er litt redd i kveld? Du vet at du alltid kan snakke med meg om hva som helst.» Sue lo og sukket på én gang. Hun så på Elijah og klappet på kroppen hans. «Føler du deg utrygg? Jeg vil at du skal huske på alt jeg har sagt: Her er du helt trygg, og ingen kommer til å skade deg.» Hun løftet hodet og dro ned teppet for å se litt mer av Elijah. Han hadde lyst til å dra det opp igjen. Han lurte på om mama hadde et teppe, eller om hun frøs.

Sue hvilte hodet i hånden sin. «Vet du, disse sosialarbeiderne forteller oss ikke halvparten. Ikke Ricardo engang, uansett hvor hyggelig han er. Men det er kanskje like greit. Men uansett, kjære, du vet at du kan snakke med meg. Det kan hende det hjelper å snakke om det. Du vet, dele problemene dine.» Elijah så på de brune flekkene på hånden til Sue. Trollmannen hadde sikkert forgiftet henne.

Istedenfor å se på hendene til Sue og tenke på ting, så han seg rundt i rommet. Det var et klesskap med et bilde av en bjørn som hun sa het Ole Brumm. Sue leste mange fortellinger for Elijah. På veggen var en hylle med mange bøker, deriblant den om bjørnen. Den boken var det nest beste i rommet.

Det han likte aller best her i rommet, sto ved siden av sengen hans: et bilde i en treramme. På bildet hadde mama håret i en million små fletter, og hun smilte mens hun holdt en King James-bibel som hun hadde fått av onkel Pastor. Bak henne var Nigerias farger: mørkerødt, lysegult og grønt. Og hun smilte.

«Du skal på barnevernskontoret i morgen, så vi må stå opp ekstra tidlig.» Sue kysset ham på hodet før han rakk å trekke seg unna. «Sov godt.»

Elijah så Sue gå ut av rommet og lukke døren bak seg. Han berørte stedet der hun hadde kysset ham, og lot som om det var mama som hadde kysset ham isteden.

Elijah strakte ut hendene og lot fingrene gli over bordflaten som var ripet opp av tusen kulepennstreker, mens dagslyset fanget det glitrende støvet i treverket og fikk det til å gnistre som om bordet bar på minner om lekende barn. Andre barn. Det var morgen, og Ricardo hadde kommet for å ta ham med til barnevernskontoret, men først skulle de ta en prat. Elijah hadde satt seg ved kjøkkenbordet mens Ricardo snakket lavt med Sue utenfor døren. Så kom han inn og smilte, og Elijah visste at han var nødt til å snakke. Elijah var ikke så glad i å snakke, og jo før han begynte å snakke, jo før kunne de dra til barnevernskontoret, som var et slags fengsel der de oppbevarte mama. Han lukket øynene og tvang ordene ut, ett for ett. «Djevelen var her i begynnelsen, akkurat som Gud.»

Han åpnet øynene og så opp på Ricardo, som hadde lent seg tilbake i stolen og lagt det ene av de lange beina sine over det andre. En snev av Ricardos etterbarberingsvann drev mot nesa til Elijah, noe fruktig og krydret. Ricardo hadde en gang fortalt Elijah at han eide over femti forskjellige etterbarberingsvann, og Elijah hadde sett dem for seg, flaske på flaske i ryddig rekke på en hylle. Ricardo bladde i tegningene til Elijah, som lå i en bunke midt på bordet mellom dem: Dusinvis av pingviner, en lang tregrein med en rekke marsjerende maur som dro med seg flere løvblader, en sommerfuglvinge med alle regnbuens farger – denne hadde han brukt flere dager på – og et kritthvitt ark som skulle forestille en isbjørn på Nordpolen midt i en snøstorm. Elijah likte ikke å se på dette bildet, selv om det var han som hadde tegnet det: Det var så tomt og hemmelighetsfullt. Men han beholdt det likevel, sammen med de andre, og sa til Ricardo at det var viktig.

Jeg er en trollmann. Elijah hadde lyst til å fortelle Ricardo om trollmannen inni seg, men løftet han hadde gitt mama, om aldri å fortelle noen om trollmannen, ga gjenlyd i hodet. «Jeg er en slem gutt,» hvisket han isteden. «Full av ondskap og slemhet.» Elijah tvang ordene ut og tenkte på mama som ventet på ham, på hvordan munnen hennes vred seg til et smil på den ene siden og var trist på den andre.

Elijah løftet hånden til ansiktet og berørte arret i pannen med fingertuppene. «Se på arret mitt,» hvisket han til Ricardo. «Det er bare slemminger som har arr i ansiktet.»

Ricardo bare trakk på skuldrene som om Elijah hadde sagt noe uinteressant, eller noe som ikke var sant. Elijah sperret opp øynene enda mer, helt til de begynte å svi og fylles av tårer. Han prøvde å ignorere at det sved, så ned i gulvet og trakk duften av Ricardos etterbarberingsvannet dypt inn. «Jeg vil ikke være slem. Kan du hjelpe meg?» Stemmen til Elijah forvandlet seg til en spinkel guttestemme. Den beveget seg i alle retninger, som om ordene ikke visste veien inn i ørene til Ricardo. Han lukket øynene og lyttet til det som var inni ham: Trollmenn bringer sykdom og uhell og elendighet til alle rundt seg. Om natta kryper de ut av huden din og flyr gjennom luften, før de velger seg ut et offer som de spiser, og noen ganger spiser de sjelen deres også. Jeg er full av onde ånder.

«Jeg er ond, under direkte kontroll av djevelen selv, Bishop sa det.» Elijah begynte å hulke, og en stor tåre trillet langsomt nedover kinnet før den dryppet ned på bordet. Han berørte den med tommelen og gned den mot bordet til den tørket. «Jeg vil ikke være ond.»

«Hvem er Bishop? Er han fra kirken din?»

Elijah åpnet øynene, men ikke munnen.

Ricardo skar en grimase. «Vel, uansett hvem han er, så vil jeg du skal vite at du slett ikke er ond på noen måte. Du er en fin gutt som fortjener å være lykkelig og trygg og å kunne leke fritt.»

Elijah visste at Ricardo ikke trodde han var ond. Han prøvde å snakke med ham telepatisk, noe som betyr at tankene dine trenger rett inn i hodet på en annen. Det er sant. Se på øynene mine. Det er sant. «Jeg er Elijah,» sa han, «men jeg er også full av ondskap. Jeg bringer sykdom og uhell og elendighet til alle rundt meg. Jeg er full av slemhet.»

Ricardo la hånden sin oppå Elijahs. «Det høres veldig forvirrende ut. Jeg er glad for at du snakker med meg om det. Kan du fortelle meg om Bishop?»

Elijah blunket raskt. «Han er en Guds mann.»

Ricardo klemte hånden til Elijah og skrev noe i notisboken sin. «Jeg skal prøve å komme i kontakt med ham: Husker du navnet hans? Eller navnet på kirken?»

Elijah ristet på hodet.

«Det gjør ingenting. Men i mellomtiden er det viktig at du forstår at uansett hva noen har sagt til deg – til og med en Guds mann – så er du en fin og snill gutt. Og alle er litt slemme iblant. Til og med jeg, tro det eller ei!» Ricardo lo fra dypet av magen. «Og jeg er sikker på at Bishop aldri ville sagt at du er ond. Noen ganger, i Brasil, der jeg kommer fra, snakker prestene om himmelen og helvete og Gud og djevelen. Var det slik din Bishop var?»

Elijah sluttet å blunke. Hodet hans nikket før han rakk å stoppe det.

«Vel, hvis din Bishop ligner på de prestene jeg kjenner, så vet han at barn er gode og ikke onde.»

Elijah kjente at hodet hans skulle til å riste et nei, men denne gangen klarte han å stoppe det.

«Og kanskje det ikke var så greit hjemme med mamma akkurat da, så det var lett å bli forvirret i kirken og tenkte vonde tanker.» Ricardo løftet hodet. «Det må være forferdelig å tro at du har noe ondt inni deg.»

Elijah blunket langsomt og dyttet tårene inn i øynene igjen ved å vri magen til en stram knute. Ricardo tok feil. Det var alltid bra hjemme med mama. Alltid. Han så ned på føttene til Ricardo, som lå utstrakt foran ham under bordet.

«Takk for at du forteller meg om Bishop. Som jeg har sagt til deg før, så kan du snakke med meg om alt. Hos meg er du helt trygg.» Ricardo la hånden på bordet, over hånden til Elijah, men Elijah kjente at han skalv. Han ville ikke ta sjansen på å berøre Ricardo. Voksne sa alltid at han var helt trygg hos dem, men han var bare helt trygg hos mama.

Mama.

Bare tanken på mama forandret alt. Da han tenkte på mama, begynte bordet å bevege seg og riste, og gulvet forsvant.

Det ble stille på kjøkkenet en stund, bortsett fra tikkingen fra klokken som hang over skapene til Sue. Elijah så på vinduet, på plantene i vinduskarmen, som Sue hadde sagt het orkideer. De trengte bare ørlite vann med et par ukers mellomrom, blomstene var mørkerosa. En av dem var hvit med flekker og slynget seg oppover en grønn pinne. Tidligere den dagen hadde han kjent på et av kronbladene med tommelen, og han hadde nesten ikke kjent forskjell på kronbladet og tommelen, for de var like myke begge to.

«Hvor lenge har vi kjent hverandre?» Ricardo smilte dette smilet som han bare viste Elijah. Ansiktet til Ricardo var vanligvis firkantet, munnen flat, og når han smilte, blottla han tennene. Men når han smilte det spesielle smilet som han sparte til Elijah, glitret øynene hans. Elijah hadde aldri sett ham smile slik til noen andre. Det var som om det var en hemmelighet som bare de to delte. «Dette er første gang du virkelig har fortalt meg at du føler at du er slem – og første gang du har nevnt Bishop – med mer enn en setning her og der. Jeg vet at mamma pleide å be mye, og at hun er veldig religiøs. Det er bra at du forteller meg ting, Elijah. Det er alltid bra.»

Men Elijah følte ikke at det var bra, eller at han var trygg. Hjertet hans galopperte gjennom kroppen, og magen flyttet på seg. Han så forbi orkideene, ut vinduet mot dagslyset.

Ricardo smilte igjen, men Elijah kunne se tankene hans. Inni hodet til Ricardo løp han vekk så fort han kunne, hele veien tilbake til Brasil, for å komme seg vekk fra trollmannen og gjemme seg i jungelen, sammen med neongrønne frosker og edderkopper så store som en hånd, der du kunne ha øgler som kjæledyr i stua.

«Vil du ha en kjeks?» Ricardo strakte seg ned i vesken sin og tok opp noe. Han viftet med en kjekspakke: vaniljefylte. Ricardo hadde alltid med seg vaniljefylte kjeks.

«Slemme gutter spiser ikke kjeks,» sa Elijah. Han sukket. «Du tror ikke på at jeg er ond.»

«Nei, jeg er faktisk helt sikker på at du er en snill gutt. Jeg vil hjelpe deg, og det kan jeg. Vi har plassert deg på et trygt sted, og du skal få terapi. Nå som du har funnet deg til rette hos Sue og Gary, kan vi hjelpe deg ordentlig. Leketerapi og kunstterapi, og en god skole som du kan begynne på. Jeg vil at du skal gå til en spesiell dame, Chioma, som hjelper slike barn som deg. Hun er veldig snill. Jeg tror vi kan hjelpe deg alle sammen, Elijah.»

«Ingen kan hjelpe meg. Ikke engang mama kunne hjelpe meg.»

Etter sykehuset, der han ikke fikk se mama i det hele tatt, men kunne høre henne ule som en ulv et sted langt borte, hadde de sagt at han måtte bo hos andre familier en stund. Elijah hadde bodd hos mange fremmede familier i mange fremmede hus. Da han akkurat hadde flyttet inn hos Sue og Gary, hadde han fått lov til å treffe henne tre ganger i uken, og hun hadde holdt rundt ham og hvisket i øret hans: «Jeg er så glad i deg, og jeg lover deg at alt kommer til å bli bra,» og dratt ham inntil seg, nært nok til at han kunne kjenne lukten av huden hennes, og alt hadde vært rart og ålreit på en gang. Men så gikk ukene, og han ventet og ventet: De sa han måtte bo hos Sue og Gary en stund. Ingen sa noe om når han kunne dra hjem med mama. Ikke Ricardo engang. «Jeg vil hjem.»

«Jeg vet det, men det er jobben vår – jobben min – å passe på at du er trygg. Du fortjener å bli elsket og å være trygg.»

«Jeg vil hjem. Jeg fortjener ingenting.»

Ricardo åpnet kjekspakken. «Det er mye du fortjener, Elijah. Men du kan vel begynne med en kjeks?»

Jeg fortærer menneskekjøtt. Elijah stirret på pakken en lang stund, før han strakte den lille hånden mot pakken, tok en kjeks og stappet hele i munnen.

Ricardo smilte, det spesielle smilet sitt. «Jeg synes du gjør virkelig framgang, Elijah. Jeg er så glad for at du føler deg trygg nok her til å snakke om hva du føler. Og det er lenge siden noe har gått galt. Du klarer deg skikkelig bra.»

Elijah trakk på skuldrene. Han hadde lyst til å klatre opp i fanget til Ricardo og sovne der. En gang hadde Ricardo løftet ham opp og båret ham, og Elijah likte det, følelsen av at Ricardo var sterk nok til å bære en trollmann, eller til og med kjempe mot en trollmann. Kanskje Ricardo også hadde spesielle krefter. Han følte seg nesten trygg. Nesten. Bortsett fra mama var det Ricardo som hadde kjent Elijah lengst.

«Før vi drar på senteret i dag, må jeg fortelle deg litt om moren din,» sa Ricardo. «Det er noe vi må snakke om. Jeg er redd det ikke går så bra med henne, Elijah. Hun skal fortsatt vurderes en stund framover, men vi må snakke om framtiden…»

Elijah spiste kjeksen sin og lukket ørene. Iblant var det kjekt å være trollmann. Hvis han ville lukke ørene, kunne han det, som om det satt noen små propper der inne som videt seg ut hver gang han ba om det. Han hørte ikke et ord mer av det Ricardo sa.

Barnevernsenteret var en lav bygning med vinduer som ikke kunne åpnes. På veggene hang det barnebilder, og flere beskjeder om hva du skulle gjøre. Elijah ba Ricardo fortelle ham hva som sto på dem. «Ikke noe spennende,» sa han, men så tvang Elijah ham til å snakke ved å kontrollere tankene hans. Ricardo sukket, og leste:

«I tilfelle brann, trekk ut på parkeringsplassen.»

«Pass på at døren er låst.»

«Videoovervåking.»

Elijah fulgte etter Ricardo nedover den lange korridoren. I dag var sandalene til Ricardo grønne. Noen ganger studerte Elijah tærne til Ricardo grundig. Tærne hans var glatte. Mama hadde hårete tær, og det hadde Sue og Gary også. Ricardo måtte ha barbert dem. «Barberer du tærne dine?» spurte Elijah.

Ricardo lo. «Du er morsom, Elijah. Du får meg alltid til å le. Det er en god egenskap, å få folk til å le.»

Elijah kjente det vri seg i magen da Ricardo sa at han var flink til noe. Han visste at det ikke var sant. Han var ikke flink til noe som helst, bortsett fra ondskap. De gikk inn i et rom der det sto et bord i midten og to sofaer. På den andre siden av rommet var det enda en dør. De satte seg i en av sofaene. Elijah prøvde å se gjennom døren, men øynene hans var våte. Han lurte på hvordan mama kom til å se ut i dag, hva hun kom til å ha på seg, hva hun kom til å hviske i øret hans. Han kjente trollmannen krype sammen langt inne i kroppen. Hver gang mama var i nærheten, ble trollmannen mindre, som om den var redd for mama.

Det hadde vært greit da han møtte mama regelmessig, men når møtene ble sjeldnere og sjeldnere, kastet trollmannen seg rundt i ham, og noen ganger gjorde han noe farlig, som å spise menneskekjøtt eller forårsake sykdom og elendighet. Elijah rettet seg opp og stirret på døren uten å blunke, for ikke å gå glipp av det første glimtet av henne. Han kunne tydelig forestille seg hva hun kom til å si til ham: Lille Nigeria, du er det beste som noen gang har hendt meg, eller Min kjære sønn, jeg har savnet deg så mye at jeg nesten ikke fikk puste.

Ricardo dunket med foten mot teppet. Døren som de hadde kommet inn gjennom, åpnet seg, og hodet til en hvit mann med skjegg dukket opp i dørsprekken. «Et ord, er du snill?»

Ricardo så raskt på Elijah. «Jeg kommer tilbake om et lite øyeblikk, ok?»

Elijah smilte. Kanskje han fikk tid alene med mama. Kanskje de ville la dem klemme hverandre, eller til og med ta en lur sammen, slik de pleide, sammenrullet til en ball så det var umulig å bevege seg, og det føltes så trygt, og de sov en dyp, drømmeløs søvn. Mama ventet sikkert på den andre siden av døren. Elijah kunne kjenne lukten av henne: et svakt hint av brent kokebanan og gamle bibliotekbøker.

Han stirret på døren og holdt pusten helt til hodet hans ble fylt av små, dansende lys. Den andre døren åpnet seg. «Elijah,» sa Ricardo og satte seg i sofaen. «Jeg er redd mama ikke har kommet ennå.»

Elijah slapp ut all pusten på en gang. «Hvor er hun?»

«Jeg har nok dårlige nyheter, dessverre. Det ser ikke ut som hun kommer i dag.» Stemmen til Ricardo lød som om den var full av fare, som om den balanserte langsomt på stram line midt i et sirkustelt.

«Hun kommer,» sa Elijah. Han kjente at trollmannen lo inni ham, som en slags rumling i magen. «Vi må bare vente.» Han begynte å gråte og lot tårene trille nedover ansiktet, tok ikke lenger bryet med å prøve å dytte dem tilbake. «Hun kommer. Hun har sikkert bare mistet bussen.»

Ricardo dro Elijah inntil seg og tørket ansiktet hans med håndflaten. «Jeg er lei for det, Elijah. Jeg sa jo at dette kunne komme til å skje.»

«Vi må vente.» Elijah så opp på Ricardo og inn i øynene hans. «Kan vi vente, vær så snill?»

Ricardo så på klokken si. «Vi gir henne ti minutter, ok? Men jeg tror ikke hun kommer denne gangen.»

Elijah lot Ricardo holde rundt seg mens han stirret på døren. Han ba inni kroppen sin, inni hodet. Åpne døren! skrek det inni ham. Og han brukte alle kreftene sine, til han følte seg helt tom.

Minuttene tikket forbi, og døren forble lukket. Elijah ble mindre og mindre, og trollmannen vokste. Trollmannen lo så høyt i ørene hans at Elijah visste Ricardo måtte høre det. Men Ricardo bare løsnet grepet om Elijah. «Vi må gå nå, Elijah. Jeg er lei for at mama ikke kunne komme. Jeg er virkelig lei for det. Hun er veldig glad i deg.» Før Ricardo vendte hodet vekk og reiste seg, så Elijah at øynene hans var våte. «Det er best vi går, før de kaster oss ut,» sa Ricardo.

Men Elijah klarte ikke bevege seg. Han bare stirret og stirret på den lukkede døren.

Den natta var det så mørkt da Elijah våknet, at det føltes som om han var død. Han måtte bevege på fingrene og tærne for å forsikre seg om at han fremdeles var i live. Elijah hadde dødd en gang, den første natta han var borte fra mama. Da hadde han vært så død at han ikke kunne bevege på noe som helst. Ikke en tå engang. Å være død var som å leve i en drøm. Bare enkelte ting var virkelige, men du kunne ikke vite hvilke.

Det var stille, men ikke for stille. Elijah hørte snorkingen til Gary. Gary snorket høyt, og før Gary var det Marie, som aldri snorket, og da Elijah bodde hos Linda og Pete, snorket Pete støtvis før det ble skrekkelige stille, som om Pete var død, men så kom et nytt snork, og Elijah visste at alt var i orden, noe som var bra, for han likte Pete. Han likte Pete så godt at han plasserte et usynlig skjold rundt huset for å beskytte ham mot onde ånder. Før Pete og Linda var han hos Olu, og selv om Fola, sønnen til Olu, var bare fjorten år, snorket han høyest av alle.

Mens han hørte på snorkingen til Gary, begynte Elijah å tenke på all annen snorking han hadde hørt i løpet av livet. Han prøvde å konsentrere seg om lyden, men han kjente ondskapen røre på seg, som om snorkingen vekket den til live. Han kjente trollmannen bli større og større helt til han ikke klarte å holde den nede lenger, og følelsen fikk alt til å trekke seg sammen, som om verden ble brettet i to. Han kjente at trollmannen inni ham ville ut. Han visste at trollmannen kom til å bruke kreftene sine til å gjøre noe slemt, men han klarte ikke kjempe mer.

Å krype ut av huden til små gutter krevde mye energi, selv for erfarne trollmenn. Først måtte den presse alt i Elijah langt ned, så den kunne snike seg oppover langs ryggen hans. Deretter beveget den seg opp mot hodet. Da den var nesten framme, måtte den finne nesa eller et øre. Så kom det vanskeligste av alt: gjøre seg ørliten – liten nok til å komme seg ut gjennom et nesebor. Den presset og skjøv seg gjennom, og så var den fri.

Elijah kunne kjenne at trollmannen krøp ut av ham og fløy rundt i rommet, raskere og raskere. Han lukket øynene hardt igjen og prøvde å holde dem lukket, men noe tvang ham til å åpne dem. Han kunne høre trollmannen gli ut gjennom døren og fare nedover trappen. Hjertet til Elijah hamret som om det prøvde å komme seg ut av brystet. Han tenkte på Sue og Gary som sov, og tvang beina sine ut av sengen. Elijah gikk nedover trappen så stille som mulig, med bankende hjerte. Kjøkkenet var stille, bortsett fra hjertet hans og klokken, og alt var lukket og låst. Til og med kjøleskapet hadde en liten lås. Det hang en vaskeklut over krana til kjøkkenvasken, med en gulfarge like skarp som solen i Nigeria.

Trollmannen snek seg inn i Elijah igjen og fylte ham helt, til magen hans brant og vred seg. Han brukte tankene til Elijah til å plukke opp kluten, og fikk den til å danse i luften. Kluten danset over hele kjøkkenet og over komfyren. Trollmannen likte å få folk til å bli syke og sinte og gale. Den likte lukten av ting som brant. Komfyren hadde små knapper på siden, som Sue brukte for å skru på flammen. Elijah hadde sett henne gjøre det. Noen ganger laget hun pasta til ham, som ikke var like ille som kålrot, og hun skrudde på knappene, og ilden dukket opp. «Ikke rør komfyren,» sa hun, «det er farlig.» Men det var ikke farlig for trollmannen. Trollmannen lo, og Elijah gråt og gråt. Det føltes som om et belte strammet altfor hardt rundt livet hans. Trollmannen klemte. Ilden laget et poff!, og et lite hjørne av kluten begynte å bli svart. Så ble det oransje og gult. Elijah hadde lyst til å lukke øynene og legge seg ned og gråte og gråte, men trollmannen lot ham ikke gjøre det. Den tvang ham til å se på mens ilden ble større og større. Han så på solen som brant med voldsom hete, ilden som steg og løp, og skapene som smeltet.