Deborah Meyler

Bokhandelen på Broadway

Roman

Oversatt av Anlaug Lia

imagesjuritzen forlag

THE BOOKSTORE

Copyright © 2013 by Deborah Meyler

Published by arrangement with Lennart Sane Agency AB

Norsk utgave © juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

imagesjuritzen-forlagene

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale, kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsfoto: Laura Blost/Trevillion Images

Forfatterfoto: Ian Bruce Wood

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-762-2 (epub)

ISBN 978-82-8205-630-4 (trykk

TIL MINNE OM MIN FAR,

GORDON McLAUCHLAND,

SOM LÆRTE MEG Å BLI LYKKELIG.

KAPITTEL EN

JEG, ESME GARLAND, liker ikke rot. Det passer dårlig, for helt siden jeg våknet i morges, har jeg hatt følelsen av å ha rotet meg opp i noe. Jeg nipper til teen min og lurer på om det er en oppgave jeg har glemt, eller husleien, eller å fore katten til Stella. Jeg kommer ikke på noe. Jeg tenker at siden jeg ikke kan komme på noe, så er sjansene for at noe virkelig er rotet til, ganske små. Jeg fortsetter å nippe te og ser ut på Broadway nedenfor vinduet mitt.

Bygningene i New York kaster så skarpe skygger at det ser ut som om de er klippet til av et barn med saks og svart papir. Solen fyller tverrgatene om morgenen, og østsiden av alle avenyer ligger i dyp skygge. Det skarpe lyset er noe av det jeg elsker her. Det skarpe lyset, de skarpe menneskene.

Jeg liker å våkne om morgenen med solskinnet strømmende inn vinduet. Da jeg kom, var jeg forberedt på å få et rom som var beregnet på en førsteårsstudent – et rom for en freshman, som de ville kalle det – med et lite vindu med utsikt mot branntrappen. Jeg åpnet døren til denne leiligheten da jeg kom i august, og der var solen som strømmet inn. Det er en studioleilighet, det betyr at det er ett rom med bad i tillegg. Det er et fint ord – det fungerer godt. Får deg til å føle deg som en del av et kunstnerbrorskap, sultende kunstnere som har kjempet for tilværelsen i kvistværelser i århundrer. Leiligheten ligger over en døgnåpen delikatessebutikk, så den er ikke akkurat stille, men – den har utsikt over Broadway, som svinger seg gjennom gatenes regelmessige rutenett som en elv. Det er oktober nå, og ennå har jeg ikke kommet helt over det.

Irv Franks i 14D firer en kurv ned forbi vinduet mitt. Som vanlig er en handleliste og en tjuedollarseddel festet til tauet. Jeg ser etter om en av koreanerne fra delikatessen i første etasje venter på kurven. Det gjør han. Han smiler. Alle, samme hvor de kommer fra, vet at det er morsomt å gjenskape landsbyliv på denne måten, og alle er fornøyd med at det går an.

Jeg dro ikke til New York for å unnslippe det trange småbylivet i den lille engelske byen jeg kommer fra. Jeg trodde ikke at jeg kunne uttrykke personligheten min bedre i New York, heller ikke at byen kunne vitalisere min dalende entusiasme. Min entusiasme daler sjelden. Jeg har ikke begått feiltakelsen å tro eller håpe at New York skulle bli mitt tilfluktssted eller min frelse. Columbia universitet ga meg tilbud om studieplass på kunsthistorie med et stipend på kjøpet. Det var ingen andre som tilbød meg penger. Det er grunnen til at jeg er i New York.

Til å begynne med virket det ikke spesielt lovende. Jeg kom inn i landet slik som alle andre, etter å ha sverget på at jeg ikke var spion eller moralsk fordervet, og at jeg ikke hadde snegler med meg. De første forvirrende minuttene utenfor JFK en fredag kveld i regnvær stirret jeg på skrensende gule drosjer, ansatte på flyplassen som skrek skjellsord etter piratsjåfører, glinsende limousiner som smøg seg fram i galskapen, alt var på grensen til kaos. Jeg tenkte som så mange andre, dette er umulig. Dette makter jeg ikke. Men så får vi det til – vi kommer oss inn til byen uten å bli myrdet, våkner opp neste morgen, fortsatt i live, og like etter går vi ned langs Broadway i solskinnet.

Jeg må ikke på universitetet i dag. Jeg skal spise lunsj med Mitchell, men først skal jeg se Edward Hopper-utstillingen på Whitney Museum. Jeg er her for å ta en doktorgrad i kunsthistorie på Wayne Thiebaud, og jeg mener at Hopper har påvirket ham. Thiebaud maler bilder av kaker. Eller nå, som jeg er mer inne i stoffet, skulle jeg heller si at han illustrerer Amerikas folkelige natur ved å initiere vemod og vekke en nostalgi – som aldri egentlig har sovet tungt – over forgangen uskyld i det unge Amerika, mens han samtidig etterlever strenge, formelle krav til komposisjon. Uansett, kjærlighetene på pinne, kakene og tyggegummiautomatene er flotte.

Jeg går over hallen til Stellas leilighet for å gi katten Earl mat og rent vann. Han smyger seg rundt bena mine mens jeg gjør alt i stand.

Jeg har god tid, jeg kan spasere nedover Broadway et stykke.

Utenfor Brunoris butikk står det brønnkarse på is, store kasser med lekre, mørke moreller, aspargesbunter med fiolette bånd rundt. Den blir drevet av iranere som har tatt pulsen på Upper West Side og gitt seg selv en italiensk historie og atmosfære. Jeg går inn. Først kjenner jeg duften av varmt brød med rosiner og kanel. Hvis du beveger deg noen centimeter mot høyre, dufter det nymalt kaffe. Hvis du går mot hyllene med frukt og grønnsaker, kjenner du en kjølig lukt av gress og jord. Det er ingen stor butikk, de har bare fått plass til så mye der inne. Jeg kjøper seks aprikoser, guloransje og lett rødmende, myke og perfekte, importert fra et sted der det fortsatt er sommer.

Jeg vurderer om jeg skal være utro mot min vanlige bagel-butikk og gå til den nye som jeg kommer til først. Den er full av folk som har bestemt seg for å prøve den, og mitt valg blir enklere. De ansatte vil være uerfarne, kundene vil være usikre på hva de skal ha, og jeg er ikke god til å vente. Jeg vet aldri hva jeg skal tenke på mens jeg venter.

Jeg går forbi den kjedelige undertøysbutikken. Hvordan klarer den å overleve, selv i denne strålende gaten, når det finnes så mange andre lekre steder over hele New York der man kan kjøpe undertøy? Kanskje ikke alle vil ha lekkert undertøy.

Jeg går til min vanlige bagel-butikk. Den er enkel, med fillete linoleum. I bakrommet uten vinduer svetter de skjorteløse bakerne. Noen ganger får du et glimt inn til bageler som henger på rekke og rad i bakrommet badet i rødt lys. Jeg vet ikke om det røde lyset er fra flammer. Det er ofte to køer i bagel-butikken, og når det blir din tur, kan du gå bort til plexiglasseskene på disken og kjenne hvilke som er varmest og dermed ferskest. Jeg ber om to bageler med sesamfrø. Så bestiller jeg kaffe.

«Kaffemaskinen er i stykker», sier piken bak disken. Jeg nikker forståelsesfullt og rekker henne en tidollarseddel. Mens hun gir meg vekslepengene, går ekspeditøren fra den andre køen bort til maskinen og henter kaffe til sin kunde. Piken som ekspederer meg og jeg ser begge det som foregår, og så ser vi på hverandre et øyeblikk.

«Jeg tror den er i orden igjen», sier jeg.

«Jeg sa at den var i stykker», sier piken.

Det ser ut som om vi ikke kommer lenger. Hun satser på at jeg ikke kommer til å lage bråk, siden jeg er ung, kvinne og utlending.

«Kan jeg få snakke med sjefen?» sier jeg.

Uten å snu på hodet for å se etter, sier hun: «Maskinen er reparert.» Hun henter kaffe til meg, og når jeg betaler, smiler hun plutselig. «Ha en fin dag», sier hun. Når jeg igjen er ute på Broadway, føler jeg at jeg har passert en slags opptaksprøve. Bageltesten. Er jeg en ekte New Yorker nå?

På den andre siden av gaten, klemt mellom en klesbutikk og en butikk for kontorutstyr, ligger Uglen, bokhandelen jeg elsker å besøke. Eksemplarer av National Geographic velter ut på fortauet foran butikken som fra et overflødighetshorn, det lyser i gule permer, løfter om enda større skatter innenfor.

Kanskje fordi den virker så unnselig, har Uglen beholdt sin identitet som falleferdig, gammel bokhandel. Kjedeforretningene på begge sider er blindet av sin egen stråleglans og legger knapt merke til den, og det ser heller ikke ut som om noen andre monsterkjeder har sett den i sin jakt etter passende lokaler. Men den lyser der den ligger, en mørk juvel i en glitrende gate. Lett å overse, men med dype røtter i byen, og jeg liker å tro at den har vært med på eldre og større eventyr. En tidsalder kan neglisjere det som en annen tid priser, og nye tider kan igjen gi det verdi. Vi har museer og biblioteker, selvfølgelig, som tar vare på fortidens skatter i de periodene de blir neglisjert, men museene og bibliotekene har en hel flåte av småbåter som er av like avgjørende betydning. Bruktbokhandlere er en slik slepebåt som kan bringe verdiene trygt i havn. Uglen er liten og helt klart ganske sliten, men den har en aura av høyverdig misjon.

George, den milde innehaveren, en mann av få ord, er som regel oversvømt av flere bøker enn han kan klare å håndtere, og han legger ofte noen av dem ut i endollar-hyllene utenfor, der man av og til kan finne skjulte skatter. Jeg ser alltid etter gamle auksjonskataloger, noen ganger er det den eneste sjansen til å få se et maleri før det forsvinner for alltid inn bak lukkede dører hos en eller annen rik kunstsamler. Jeg kom over en utstillingskatalog med Robert Motherwells malerier i serien Elegi til den spanske republikken, innbundet i blåfargen fra Gauloise-pakkene han elsket – den melkeblå fargen på ryggen av katalogen var årsaken til at jeg fant den. Andre gjør enda bedre funn, kanskje de er villige til å lete lenger. En gang jeg var i bokhandelen, fortalte George kundene i butikken om den gang da han fant en signert Robert Frost der, signaturen skrevet med lett og spinkel skrift i grønt blekk skrått over tittelbladet, tydelig skrevet av en gammel mann, men også tydelig ekte. Han beholdt boken en stund, samleren i ham konkurrerte med forretningsmannen. Til slutt seiret den poetiske fornuften over dem begge, George fant ut at han hadde større nytte av å lese mannens dikt enn av å godte seg over å eie navnetrekket hans. «Det er noe i meg», sa han langsomt, men med lysende blikk, «som ikke elsker en signert førsteutgave.»

Det var navnet som fenget meg til å begynne med, det er ikke et navn beregnet på å tiltrekke seg en strøm av kunder, noe som gjør den forskjellig fra nesten alt annet i New York. Uglen. Det er ikke så mye som et skilt som forteller at det er en bokhandel, det kunne like gjerne vært en bar eller en dyrebutikk spesialisert på rovfugler.

Jeg elsker å stikke innom bokhandelen. Det er mitt fristed – jeg må ikke bevise noe der, og det må jeg hele tiden på Columbia. Jeg kan gå for å kikke eller for å lytte. Det er åpent til sent på kveld, noen ganger over midnatt, og vanligvis går jeg dit om kvelden når jeg er for sliten til å arbeide lenger. De har alle de bøkene du ønsker å finne der, hva hadde en bruktbokhandel vært hvis du ikke fant de forfatterne du en dag (sikkert!) skal lese – Milton og Tolstoj og Flaubert og Aquinas og Joyce – men også alle slags eksentriske kataloger og kritikker?

Også er det lukten, selvfølgelig – den trygge lukten av papir, nytt papir, gammelt mykt papir, som gjenkaller for alle den første gangen de virkelig fordypet seg i en bok. Men det jeg liker best, er menneskene der – jeg liker dem som arbeider der, og kundene som kommer inn om kvelden for å slå i hjel tiden og skravle. George er der ofte, og en fyr på min alder som de kaller David er der ikke fullt så ofte. På søndager er det en kvinne som heter Mary som har ansvaret, hun har med seg hunden sin Bridget, en diger schæfer. Man skulle ikke trodd at en stor schæfers nærvær i butikken kunne øke antall kunder, men det ser ut til at den gjør det. Folk kommer strømmende for å hilse på Bridget, og noen ganger kjøper de en bok i forbifarten. Om kveldene har Luke ansvaret, han går ofte med tørkle på hodet. Han er bredskuldret og virker ordknapp – han ser ut til å være tretti, omtrent. Når Luke står ved disken om kvelden og George ikke er der, har han ofte med seg gitar og sitter og spiller brokker av melodier for seg selv. Han nikker og hilser hver gang jeg kommer inn, men jeg kommer aldri på noe å si til ham. Jeg liker å sitte på huk på det billige, brune gulvteppet og gå gjennom kunstbøkene mens Luke holder på å lære seg en eller annen melodi. Han kan ikke se meg siden seksjonen fra Sørøst-Asia står i veien, men jeg kan høre ham.

Jeg skyver opp døren. På en vanlig dag blir du helt blindet når du kommer inn fra det sterke lyset på solfylte Broadway, du ser ingenting og står der og blunker mens du prøver å tilpasse deg halvmørket. Gradvis legger du merke til to øyne som stirrer på deg, og at dette blikket, som virker så gjennomtrengende, kommer fra en utstoppet ugle som er festet til en gren som stikker ut fra en bokhylle.

Butikken er smal, omtrent tre meter tvers over, med en trapp i midten som leder opp til en mesanin. Det er bøker på begge sider av trappen, i høye, foruroligende stabler, og det skal være en målbevisst kunde som forsiktig baner seg vei opp trappen til de støvete bokstablene der oppe. Nede er det et virvar av bøker som jeg av og til diskret forsøker å rydde i. Det er seksjoner merket med gamle skilt, men de flyter ustanselig over i hverandre, så historiebøkene blir skjemmet av mytologibøkene som står innimellom, krimbøker blandes med religion, og feministseksjonen fornærmes stadig av erotisk litteratur som faller ned fra hyllene over. Når bøkene endelig finner veien opp i hyllene, forfremmes de fra stabler på gulvet og blir plassert i doble rekker, og noen ganger kan man se spor etter forsøk på alfabetisering med A-er og Z-er som bokstøtter på hver side av kaoset i midten.

Jeg skulle gjerne visst hvor lenge bokhandelen har holdt til her, det ser ut som om den er eldre enn de fleste andre butikkene på Upper East Side. Det virker alltid som den har forfalt fra bedre tider til en slags komfortabel nedslitthet, på samme måte som Venezia, og kanskje er det også slik som Venezia ved at det aldri har vært noe plettfritt høydepunkt der gullet ikke var anløpent, treverk ikke råttent og malingen ikke avflasset. Butikken har sikkert sett like absurd og koselig kaotisk ut siden den første gang åpnet den smale døren ut mot Broadway.

I dag er George allerede på plass, og det er Luke også. George, høy og krokrygget, har på seg en grov skjorte og et olivengrønt strikkeplagg som kanskje har vært en jakke en gang. Han har et anheng av grønn sten hengende i en svart skolisse rundt halsen. Jeg tror han kan ha vært på Woodstock i sin ungdom. Han har den auraen av abstraksjon som kjennetegner en gammeldags boklærd – som om han grubler over store spørsmål fra Kierkegaard eller Hegel, og hele tiden må tvinge seg med makt tilbake til hverdagens virkelighet. Han smiler gjenkjennende når jeg kommer inn, selv om jeg tror han ville få problemer om han skulle prøve å komme på hva jeg heter. Luke er oppe på en av stigene som går på skinner langs veggene i butikken, han nikker til meg og sier: «Hei».

Stigen han står i blokkerer veien til kunstseksjonen, så jeg blir stående ved disken.

«Jeg har tenkt at jeg skulle spørre hvor gammel denne butikken er», sier jeg.

George blar gjennom en bok som har innbundne illustrasjoner i metalltrykk og forsikrer seg om at alle er på plass. Han studerer en av dem omhyggelig før han svarer.

«Den har vært et tilbud til New Yorks søkende befolkning i ganske mange år nå.» Som alltid snakker han rolig, og hver eneste setning har synkende tonefall. Det er en beroligende stemme.

«Jeg trodde at den hadde vært her en stund. Butikken har den atmosfæren, ikke sant?»

Han tenker seg om. «Jo, det synes jeg. De sier at Herman Melville kjøpte et eksemplar av Leviatanens historie her.»

«Virkelig?»

«Og Poe bodde bare tre kvartaler unna – hvis han kom inn her en mørk kveld, kan det hende vi ga inspirasjon til ’Avgrunnen og pendelen’ …»

«Det er jo helt utrolig. Jeg ante ikke … dette skulle jeg ha undersøkt.»

«Mmm. Hemingway stakk innom rett som det var. Når han kom en tur fra Paris. Og Walt Whitman. Når han ble lei av Brooklyn. Det sies faktisk også at Henry Hudson kom innom på vei opp elven i båten sin. Den het ikke Hudson da, selvfølgelig, men jeg husker ikke hva indianerne kalte den.» Han stopper og kaster et blikk rundt på bøkene som dekker veggene, før han fortsetter uten å fortrekke en mine. «Jeg tror han hadde funnet noe av interesse her.»

«Henry Hudson», sier jeg når jeg endelig lukter lunta. «Greit. Når åpnet butikken?»

«Nitten syttitre», sier George. Han ser på meg med sitt flyktige smil. «Pynchon kommer inn her en gang iblant.»

Jeg rister på hodet. «Du lurer ikke meg to ganger.»

«Selvfølgelig», sier George, «tro på at Melville skrev Moby Dick på grunn av dette stedet, men ikke at Pynchon, som bor et par kvartaler unna, viser seg her noen gang.»

«Jo da, det er sant», sier Luke. Han kommer ned fra stigen. «Du kommer om formiddagen også?» Han går bakover i butikken med en stabel bøker.

«Ja, noen ganger», sier jeg etter skikkelsen hans idet han går. Siden det ser ut til at han synes det er greit å stille et spørsmål og deretter bare gå, sier jeg til George: «Jeg er på vei til Edward Hopper-utstillingen. Han har påvirket Thiebaud en hel del – jeg skriver om Wayne Thiebaud til doktoravhandlingen min.»

«Å, den fyren», sier George og klarer å avfeie mannen, kunsten hans og min doktoravhandling med tre ord. Jeg bestemmer meg for aldri å diskutere Thiebaud med George.

«Har du alltid vært bokhandler?» spør jeg ham i stedet.

Han tenker seg om. «Noen ganger føles det slik», sier han. «I det meste av livet, i hvert fall. Etter college begynte jeg som lærer. Jeg underviste på et lite, men utsøkt college som het Truman State. Det er i Missouri. Du har sikkert ikke hørt om det.»

Jeg rister på hodet for å vise at han har rett.

«Men så fant jeg en bok av E. B. White på et loppemarked i Kirksville. Har du hørt om E. B. White?»

«Charlottes tryllevev.»

«Ja, ikke sant, og den mindre berømte, men like gode Svanens trompet. Den boken jeg fant, het Her er New York. Hvis du leser den boken tidlig i tjueårene, og du ikke får lyst til å flytte til New York, er det noe galt med deg.»

Han strekker seg forbi meg og velger en tynn, liten, innbundet bok fra New York-avdelingen og slår opp på siste side. «Han snakker om et tre, hør på dette. ’På en måte symboliserer det byen: Livet under harde kår, vekst mot alle odds, sevjen som stiger midt i betongen og en stadig higen etter sol. Hver gang jeg ser på det nå for tiden og kjenner flyenes kalde skygge, tenker jeg: ”Dette må bli reddet, nettopp dette spesielle treet.” Hvis det forsvinner, forsvinner alt – denne byen, dette forvorpne og fantastiske monumentet, det ville vært døden hvis jeg ikke lenger kunne se på den.’»

Han smiler skjevt til meg, halvt ironisk, halvt alvorlig.

«Bokhandelen din er som det treet.»

Han nikker og lukker boken og ser opp idet en annen kunde kommer inn. Hun lager en liten lyd som om hun har blitt sjokkert, så jeg ser opp og følger blikket hennes, hun stirrer på uglen festet til grenen sin og rygger bakover. Siden ryggingen er mer teatralsk enn diskré, spør George, som hun venter av ham, hva som er i veien.

«Den uglen», sier kunden – en kvinne som ser ut som om hun lever på en diett av hvetegress og bekymringer – «er den – har den vært levende noen gang?»

George studerer uglen akkurat lenge nok til at jeg blir lattermild.

«Ja, ma’am, det har den vært. Men jeg tror ikke du behøver å bekymre deg – dens nattlige eskapader er for lenge siden blitt historie. Kan jeg være så fri å spørre hvorfor du virker så bekymret? Savner du en ugle?»

Hun hører ikke på ham. «Det er organisk materiale?»

«Det vil jeg tro.»

«Den må være kreftfremkallende. Jeg mener, å herregud, dere puster inn støv fra en død ugle. Jeg må ut herfra. Jeg kommer til å ringe rådhuset – dette er galskap. Du må kvitte deg med den greia der.»

«Ma’am, ma’am!» sier George med en stemme som stopper henne halvveis til døren. «Dette må du være så snill ikke å si til noen, men jeg må bare betro deg vår hemmelighet.»

Det er for fristende, til tross for det kreftfremkallende uglestøvet. Hun stopper.

«Den er ikke ekte, ma’am, vi later bare som om den er det. Butikken heter Uglen, vi ville gjerne ha en ugle her. Men du har helt rett, det ville ødelagt inneklimaet. Denne ser ekte ut, ma’am, men i virkeligheten er det en menneskeskapt gjenstand – plast, for å si det som det er. Du må være så vennlig ikke å røre den, den er svært kostbar.»

Hun ser ut som om det siste hun vil er å røre den. Hun kommer tilbake igjen og nærmer seg fuglen forsiktig. Jeg skulle ønske den plutselig ville lage en lyd.

«Jeg synes det ser ut som ekte fjær», sier hun. «Jeg tror de også er skadelige.»

George sier at han ikke har de nødvendige kvalifikasjoner for å avgjøre om fjærene i seg selv utgjør noen betydelig fare. Luke har kommet tilbake til fremste del av butikken igjen, står på den første stigen og oser av forakt. George har mistet interessen for spillet, og sier: «Ma’am, hvis uglen i denne bokhandelen skaper bekymring hos deg, så tør jeg foreslå, selv om jeg nødig vil frata noen interessen for brukte bøker, at du vil finne deg bedre til rette hos Barnes and Noble på den andre siden av gaten? Jeg er rimelig trygg på at jeg kan garantere den som fullstendig uglefri.»

Når hun er ute, tar George opp den neste boken i stabelen og setter prislapp på den. Så stopper han og kikker opp på Luke.

«Rådhuset. For noen typer.»

«Du sier ikke det», svarer Luke. «George, jeg går på posthuset med disse bøkene til Mr. Sevinç. Er det noe annet som skal postes?»

«Nei, dessverre», sier George. «Til Sevinç? Er det kartografibøkene?»

Luke kaster et blikk ned på den bruke pakken. «Ja. Den fra Vatikanet er fet.»

«Ikke sant? Jeg ville gjerne sett dem i virkeligheten», sier George.

«Han er i byen i november», sier Luke uttrykksløst.

«Aha», sier George. De nikker lett til hverandre. «Mr. Sevinç er en av kundene våre som bor i Istanbul store deler av tiden», forklarer George til meg. «Når han besøker Uglen, har han med seg gaver fra det mystiske Østen.»

«Hva kommer han med?» spør jeg. Kanskje de ikke mener annet enn marihuana. Men jeg forestiller meg silke, brokade og krydder.

Det virker som om George kan se bildene jeg har i hodet. «Å, det er skatter, skatter», sier han. «Han bringer med seg eliksirer laget av trollmenn da verden var ny, tøyer av gull vevd i Bysants, han kommer med kardemomme, nellik og muskat, og med pergamenter fra det store biblioteket i Konstantinopel, reddet fra flammene av gode og tapre menn. Noe klarte de å redde unna de barbariske hordene.»

Jeg nikker.

«Med hordene mener jeg selvsagt de kristne», sier han. «Det fjerde korstog?»

Jeg nikker igjen. George ser ut som om han venter på noe. Mine kunnskaper om korsfarerne er litt vage, som regel tenker jeg på dem som små, utspjåkede menn i Sankt Georg-våpenfrakker. Jeg begynner å si noe mens jeg håper at inspirasjon eller halvglemte skolekunnskaper vil komme til meg underveis, men Luke bryter inn.

«Halva og turkish delight», sier Luke. «Det er det Sevinç har med seg. Og det smaker fantastisk. George spiser ikke raffinert sukker eller herdet fett, men han gjør unntak for godteriet til Sevinç.»

George slår ut med armene. «En gang i året, litt halva – og halva er næringsrikt – fra den gamle souken i Istanbul. Jeg innrømmer det.»

«Hyggelig å snakke med deg», sier Luke idet han er på vei ut.

«Uglen er ekte, ikke sant?» spør jeg George.

«Ja da», sier han og flirer. Han strekker seg fremover for å se om Luke har stoppet utenfor for å rette opp de uryddige bøkene der, og sier med lav og lattermild stemme: «Det virker som om du har gjort inntrykk på Luke. Han er sjelden så taletrengt.»

Jeg blir ikke lenge i butikken i dag, jeg er for rastløs til å synke inn i zen-bevisstheten som behøves for virkelig å kunne søke blant bøkene. Fortsatt har jeg denne følelsen av at noe er annerledes, at det er noe jeg har glemt, at noe ikke er helt riktig. Men jeg får ikke tak i hva det er. Jeg går i retning parken for å se på Hopper-bildene.

Central Park er noe annet jeg har vanskelig for å tro at jeg virkelig ser hver dag. Jeg hadde trodd at den var flat som en bordplate og velpleid, som en større versjon av en engelsk park med blomsterbed og lekeplasser, ryddig og klippet og regulert og deprimerende. Sånn er den ikke i det hele tatt. I dag er det syklister og joggere og turister og rulleskøytere og skatere, noen øver ballett i gresset, ridende politi og en pike med en slange, en dame med tre katter i bånd, og en ubevegelig, gullmalt mann på en sokkel. Det er der byen jublende utbasunerer sin identitet.

Jeg føler meg bedre når jeg kommer fram til galleriet. Som for alle andre var Metropolitan det første galleriet jeg besøkte i New York, og da jeg så et skilt der det sto ’no strollers in the weekend’ suste jeg gjennom salene i halsbrekkende fart mens jeg så anklagende på dem som somlet – jeg hadde enda ikke lært meg at det som i England ble kalt en slentrende spasertur, i New York var betegnelsen på en barnevogn. Da jeg kom fram til det bildet jeg gledet meg mest til å se – Hage i Vaucresson av Vuillard, et bilde som lyser av en glede så sterk at du kjenner den med det samme du kommer inn i rommet – var det så vidt jeg våget å stoppe for å betrakte det i frykt for at en vaktmann skulle komme mot meg med ropert. «Miss! Ikke noe somling her! Gå videre, miss. Opp med farten. Det er weekend!»

Alt er på samme måte i begynnelsen. Hver eneste samtale er full av fallgruver, hvert uttalt ord skaper forundring. Det tok tid å lære seg offentlig transport, lære hvordan jeg skulle snakke så folk forsto meg, lære meg å bli en del av det store mangfoldet.

Du kan ikke somle. Du kan ikke nøle, ikke stille spørsmål innpakket i tilvant engelsk høflighet – «Unnskyld, ville det være i orden om …?» Det er fraser som kan brukes der engelsk er alles morsmål. Her er det et lingua franca, og det må brukes i sin enkleste form. Hvis du vil at folk skal forstå deg, må du snakke enkelt. Kompliserte ordstillinger resulterer i uforstående blikk. Du kan ikke si ’har han gått’, si ’gikk han’. Hvis du ikke uttaler tunfisk slik de er vant til, hører ekspeditørene i butikken – der det er lang kø og liten tid – bare den første lyden i ordet på engelsk og gir deg kylling i stedet. Du kan ikke uttale t’en i ord som ’quarter’ eller ’butter’, for de har ingen ’t’ i seg i New York. Du kan ikke be om en varmeflaske – det var noe av det første jeg trengte, et uslåelig hjelpemiddel mot menssmerter, men ingen hadde hørt om ’hot-water bottle’ før. Hva? Nei, det fører vi ikke, miss. Nei, jeg vet ingen andre som selger dem heller. Endelig får jeg en ekspeditør som allerede har sagt at noe slikt ikke finnes i Amerika til å høre på meg, og jeg forklarer nøyaktig hva jeg er ute etter. Den er flat, laget av gummi. Du heller kokende vann i den, setter korken på og legger den i sengen din. Så varmer den opp sengen.

«Ja, slike selger vi. En vannflaske.»

«Nettopp! En varmeflaske.»

«Jaså, miss? De er ikke varme.»

Da jeg kommer fram til Whitney, som har en estetikk jeg ikke kan beskrive, puster jeg roligere og langsommere. Jeg ser lenge på Hopper-bildene. Jeg liker å studere hvordan han maler lys. På en eller annen måte bruker han lyset slik at alt blir ubevegelig. Jeg er glad jeg skal arbeide med Thiebaud og ikke Hopper. Mitchell har en Hopper på veggen i soverommet sitt – den med bensinpumpene som ser ut som en illustrasjon til Den store Gatsby. Alle er ensomme hos Hopper, alle er triste. Alle venter på noe.

Hvis jeg ikke skynder meg nå, kommer jeg for sent til lunsjavtalen. Jeg rasker på.

Jeg skal møte Mitchell på en kafé. Han tar meg aldri med på fine restauranter, bortsett fra den første kvelden vi var ute sammen, og da var det bare for å ta en drink. Han elsker å gjøre nye funn av bortgjemte steder. Jeg tror ikke han vil at Time Out eller New York Post skal fortelle ham hvor det er bra å gå, han vil oppdage det på egen hånd. Eller han vil allerede ha oppdaget nye, spennende steder slik at han kan bli irritert når Time Out også finner det.

Jeg forstår ennå ikke noe av hvorfor Mitchell ba meg med ut, eller hvorfor han ville snakke med meg i det hele tatt. Mitchell er den typen mann som du venter å se sammen med en selvsikker, solgyllen kvinne med et utseende som signaliserer at jegkommer-nettopp-fra-Calvin Klein-fotoshoot. Jeg ser ikke så verst ut, men jeg er ikke i den klassen. Menn hopper ikke over hindringer for å treffe meg, eller blir målbundet i min underskjønne nærhet. Som regel skravler de dessverre hull i hodet på meg. Han har en slags trygghet som jeg liker svært godt. Jeg har aldri møtt noen som ham, ingen som har hatt en brøkdel av hans utvungne selvtillit. Selv bruker jeg en del tid på å finne ut av hva andre mennesker mener, og jeg håper at de liker meg. Slik er ikke Mitchell. Han er som en sol, folk reagerer på ham som om han var varmen fra den første solen om våren. Det er berusende å være sammen med ham, å være en del av alt han utstråler.

På den praktiske siden gir han kelnere tips for å få det beste bordet, og det virker. Hvordan vet noen hvordan de skal gjøre det? Hvordan vet du hvor mye du skal gi så du verken virker gjerrig eller tåpelig, og slik at kelneren ikke ser misbilligende ned på seddelen og sier: «Unnskyld sir, er dette en bestikkelse?»

Han har en leilighet ved Sutton Place der han bor gratis. Det er hans onkel Beeky som eier den. Han har virkelig en onkel Beeky. Familien til Mitchell har også et hus på Long Island, ved sjøen, men jeg tror det står tomt det meste av tiden.

Leiligheten hans ser ut som om Edith Wharton akkurat har gått derfra. Det er gardiner av luksuriøs brokade, sofaer du synker ned i, vegger malt i tradisjonelle farger, bøker innbundet i tykt, glinsende skinn med dyptrykk på ryggen, forgylte speil, værelser nok til at man kan gå rundt i den. Når jeg overnatter der, krøller jeg tærne i de dype teppene og glemmer mine egne flate Ikea-matter. Mitchell legger ikke merke til leiligheten, han har ingen tilknytning til den. Det skulle vært noen der som ønsket å stoppe opp og la hånden gli over det mattglinsende rekkverket i polert eik, eller som brått fikk se et spøkelse, en ånd fra New York i gamle dager, som bodde i de myke skyggene. Mitchell burde bo i en leilighet designet av Mies van der Rohe, et sted med rette og tydelige linjer. Et sted som ikke er tynget mot jorden av tusen sosiale konvensjoner fra for lenge siden.

Han kan kanskje ikke sette for mye av sitt personlige preg på en leilighet han låner av Beeky. Han har noen få egne ting – jeg håper at sengetøyet ikke tilhører Beeky. Det er mørkt og syndig morbærfarget, men til gjengjeld laget av den fineste bomullskvaliteten du kan tenke deg, med en slags dunete overflate.

Mitchell er avgjort et ordensmenneske, leiligheten hans er like kontrollert som NASA. Det er selvfølgelig veldig viktig. Det ville være umulig for meg å forelske meg i en rotekopp. Han er trettitre, ti år eldre enn jeg, men det føles ikke som om det er noen aldersforskjell. Han underviser i økonomi på The New School, men det som kommer nærmest en bok i hele leiligheten, bortsett fra de skinninnbundne etter Edith og Henry, er årets utgaver av The New Yorker på badet. Han sier at han har alt på lager, og at han har alt han trenger på den bærbare og på iPad-en, men det er jeg ikke enig i. Jeg elsker min lille bokhandel og er helt uenig.