Lena Roer

Ringrosen

Jakten på en sannhet

Roman

Ringrosen. Jakten på en sannhet. Juritzen, 2014

Rettigheter © Calendula forlag og formidling, Fredrikstad 2017

© Lena Roer

Omslagsdesign: @Stoltzedesign

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Andre utgivelser av Lena Roer:

Tideverv. 2016 (Calendula). Bok nr. 2 om Randi Svendsen

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

ISBN 978-82-8205-765-3 (ePub)

ISBN 978-82-8205-723-3 (trykk)

www.calendula.no

«Ringrosen er symbolet på overlevelse. Den er symbolet på storhet.

Det finnes en vekst i alle, og ringrosen symboliserer selvets skjønne forening med seg selv, i alle livets aspekt. Det er dette som blir igjen når alt er slutt.

Ringrosen er et symbol på håp, og på livets fullkommenhet i alt som er. Ringrosen er skjør. Livet er skjørt. Skjørheten i livet forplanter seg til historiene våre.

Vi må ta vare på det vi har. Se skjørheten i livet og gripe det, gripe mulighetene, det som er. Ikke ta noe for gitt.»

Til familien min.

Før historien

DET ER FORUNDERLIG hvor fort en virkelighet kan endre seg. Sannheter som føles som om de er hugget i stein, kan på noen få øyeblikk smuldre opp, miste struktur, innhold og mening. I slike øyeblikk føles det som om verden står stille. Og selv om tidene skifter, verden forandrer seg, mennesker fødes, lever og dør, slutter ikke disse øyeblikkene å komme til oss, beta oss og overvelde oss, for om mulig å skulle forandre oss for alltid.

I en lang periode nå har jeg vært hensatt til en annen tid og et annet sted. Min søken etter en gammel historie har skjøvet meg inn i følelsene til et annet menneske. Jeg er ikke lenger bare meg selv, men er blitt befolket av en kvinne jeg alltid har hatt et nært forhold til. I hennes liv var det flere slike omveltende øyeblikk, øyeblikk som var så store – både for henne og nå i ettertid for meg – så grusomme og samtidig så vakre at de simpelthen nekter å la seg presse inn i glemselens folder. Nøyaktig hva som skjedde, hva hun tenkte og følte, kan ingen med sikkerhet vite. Sikkert er det likevel at min drift etter å fortelle hennes historie, slik jeg i dag forestiller meg at den kan ha vært, er så sterk at denne versjonen av det som hendte, bærer i seg en helt egen sannhet – en sannhet bygget på fakta, fiksjon og fornemmelser. I tillegg, eller kanskje først og fremst, er dette en historie om å forsøke å forstå fortiden for å kunne møte fremtiden, uten å bære en annens bagasje.

Dette er oppretting av unnlatelse. Dette er min historie om bestemor.

Kapittel 1

Boston, England, 15. august 1912

DET ER TIDLIG ettermiddag. Solen blinker dovent i det rolige vannet, maler overflaten med et vell av gylne toner. For de to barna om bord på det norske dampskipet «Roland» som ligger i dokk på den andre siden av havna, ser nok byen typisk engelsk ut, kanskje til og med litt dukkehusaktig, med sine grå teglsteinshus, smale gater med hestetrafikk og enkelte automobiler som flittig benytter hornet for å finne vei mellom kjerrene. Havnearbeidere går med store kasser på skuldrene, og smågutter med kortbukse og sixpence løper barbeint rundt mens de forsøker å tjene en shilling på et lite ærend for de utenlandske sjøfolkene.

Det er lett å drømme seg bort i dette som ved første øyekast fortoner seg som en harmonisk scene i en engelsk småby i 1912, men for barna på skipet har den tilsynelatende ordinære torsdagen fått en ubehagelig bismak. De lar seg derfor ikke begeistre av det glade fargespillet på elva, der skip fra en rekke nasjoner har ankret opp for lasting og lossing. Iført nesten like klær, kremhvit matrosdress og matroskjole med store sjømannskraver samlet i en mellomblå sløyfe på brystet, er begges blikk vendt inn mot land, der de intenst gransker kaia på den andre siden, og veien inn mot torvet. For hvor blir det av dem?

Det er mange timer siden mama og papa gikk av gårde for å gjøre ærend inne i Boston. Randi og lillebror Philip er blitt igjen om bord sammen med mannskapet, stuerten har lovet å passe dem. De har gledet seg hele dagen til at foreldrene skal komme tilbake.

«I morgen reiser vi tilbake til Kragerø, vet du, og vi har litt å ordne med først», hadde mama sagt før de gikk. Hun hadde vært hemmelighetsfull, slik hun så ofte var før handleturer utenlands.

«Ingen i hele verden kan overraske som mama», hadde Randi leende ropt til lillebroren mens de sto på dekk og stirret etter foreldrene som sakte beveget seg bort fra dokken der «Roland» lå, videre ned i lettbåten til jungmannen, over det korte strekket i havnebassenget og inn til den ikke altfor store, men likevel svært uoversiktlige havna i Boston by.

De hadde sett hvordan papa hadde travet av sted foran, mens mama trippet noen få skritt bak. Akkurat slik de pleide. Papa har det alltid så travelt, mens mama liker å ta seg god tid og kikke seg rundt når de er ute og spaserer. I dag hadde hun sett spesielt flott ut i den skreddersydde, lyseblå drakten fra London, med pyntesømmer i den elegante draktjakken som understreket det smale livet, og fortsatte ned langs det lange skjørtet. Under drakten hadde hun en vakker hvit bluse med høy volangkrave. Den brede hatten i en litt lysere blåtone ga skygge for ansiktets bleke hud. Mama hadde tatt paraplyen med også, den var god å ha både mot sol og regn her borte. For regn er det mye av i England, det har de fått god kjennskap til. Alle de har snakket med under reisen, har klaget over hvor kald sommeren har vært i år. Nå gleder de seg til å komme hjem.

Papa er kaptein på det store dampskipet som nå ligger fullastet med kull, klart til å seile tilbake til Norge og Kragerø etter nesten to måneder til sjøs i Europa. Randi og Philip har fått være sammen med papa og mama i mange uker. Sett og opplevd steder de bare har lært om i geografitimen, spist mat som vennene i Kragerø ikke engang har hørt om, og øvet seg på forskjellige ord på flere ulike språk. Gjennom årene til sjøs har papa plukket opp mange ord og uttrykk som han gjerne finner en anledning til å lære dem. Men når han forsøker seg på flamsk, bare ler mama av ham og sier at det kommer barna neppe til å få spesielt mye bruk for.

Men nå er ferien snart slutt, og Randi ser frem til å komme hjem til venninnene, skolehverdagen og det rolige livet på Øya utenfor Kragerø med mama og Philip. Papa vil nok snart reise ut på havet igjen, men de tre kan fortsette å kose seg med småbylivets vante gang. Med disse tankene svirrende rundt i hodet kikker hun nok en gang opp og inn mot Boston, med Philip stående like spent ved siden av.

Bare to ting ruver i denne tilsynelatende dukkeverdenen: det høye kirketårnet som kalles for «Boston Stump», og de store lokomotivene som med sine endeløse vognrekker damper tungt inn på jernbaneskinnene som dekker havneområdet og danner et finurlig, sølvgrått mønster, før de igjen forsvinner bak det store grå havnelageret, der papa dagen før var innom for å bokføre cargoen om bord.

Timene går uten at mama og papa kommer tilbake. Det er allerede i ferd med å bli sent på ettermiddagen. Ubehagelig sent, synes Randi, men hun prøver å late som ingenting overfor lillebroren, som bare er åtte år, to år yngre enn henne selv. Hun skuler bort på den store dekkskassen med redningsvester. Vet at hun la fra seg den store langkikkerten på den for noen timer siden, men kommer på at hun siden løp ned i salongen for å legge den tilbake i skipskofferten til mama. Heldigvis. I det samme ser hun at jungmannen, som litt tidligere plutselig måtte sette over til havna, endelig kommer om bord igjen. Han går rett bort til styrmannen. De to har en lavmælt, heftig samtale mens de kaster bekymrede blikk mot de to barna. Randi får en isnende følelse i magen. Søsknene har gjort alt de kan for å få tiden til å gå, men for Randi har det hele tiden vært med et skråblikk mot havneområdet, i tilfelle papa snart skulle stå der og plystre på jungmannen igjen. Men alt er rolig, og hun innser at det viktigste er å beholde roen slik at ikke lillebroren også blir engstelig over at foreldrene drøyer slik.

Bortsett fra bekledningen er de to søsknene nokså ulike av utseende. Mens Randi er relativt høy og tynn for alderen, med musebrunt, stritt hår som ofte er samlet i to tynne fletter, eller som i dag, i en stor sløyfe bak på hodet, er Philip mye lysere, nesten blek. Men han er rundkinnet og absolutt «i godt hold», som tantene hjemme pleier å si, før de nok en gang lar seg sjarmere av hans rolige vesen, rusker ham i håret og gjerne stikker til ham en kakekjeks eller to. Da smiler Philip litt sjenert, før han forsiktig både takker og bukker og tar imot. «Han er så snill og godtroende at det nesten gjør vondt», tenker Randi. Stort sett gjør han alt hun ber ham om, og hun kan ikke huske at de noen gang har mer enn småkjeklet. Han er hennes desidert største beundrer, men det er ikke alltid så lett bare å være snill tilbake.

Ofte kan hun kjenne sinnet koke når Philip ikke med det samme forstår hva hun mener, hvis hun for eksempel vil drive litt gjøn med stuerten, tyvlåne noe de egentlig ikke får lov til å leke med, eller gjemme sekstanten til annenstyrmannen. Eller når Philip ikke klarer å ta henne igjen når de leker sisten, og leken bare blir kjedelig. Plutselig kan det komme noe over henne som resulterer i en lei kommentar som hun vet treffer ham. Da ser han opp på henne med de lyse, blå øynene, og hun kjenner skammen brenne i brystet over sin egen brå og utålmodige oppførsel. Også nå vil lillebroren leke sisten, men stuerten liker ikke løping på dekk og sender dem straks inn i salongen. Barn skal sees, men ikke høres.

Gang på gang går barna inn til ham i byssa for å spørre om ikke foreldrene kommer snart. Men hver gang svarer han bare «Jo da, de kommer, de kommer». Men de kommer ikke. Timene går om bord på «Roland», og barna blir sittende i salongen og kjede seg. Ved en anledning er Randi sikker på at hun ser mama gå forbi på dekket utenfor. Det er jo bare moren som er kvinne om bord, og som har en slik stor lyseblå hatt? Men når Randi åpner koøyet, er det ingen der ute. Det eneste hun kan høre, er den endeløse stillheten som nå har lagt seg over dokken.

Det er blitt mørkt når barna endelig hører lettbåten legge til ved skipssiden. Randi og Philip venter å høre papas raske og utålmodige klyv opp leideren, full av virketrang og iver etter å ta tak i uløste arbeidsoppgaver som han vet pleier å vente. Mama kommer som regel litt etter ham, siden hun alltid strever med å klatre i leideren med de lange skjørtene og de høye snørestøvlettene. Men i kveld hører de bare tunge, langsomme skritt, ulike alle andre de kjenner til.

«Er det fremmede som er kommet om bord så sent?» spør Philip og ser opp på storesøsteren. De går ut på dekk for å se etter. Der står papa fremfor dem med grimet ansikt og sluknet blikk.

En ny uvisshet har kommet mellom dem. Randi kjenner at hun ikke klarer å si et ord, hun bare stirrer opp på faren og greier ikke å fatte hva det er han bærer på.

«Mama er død», sier han til slutt med brusten stemme. Randi ser opp på det herjede ansiktet, klarer ikke, vil ikke høre hva han sier. Tanken som slår henne, er hvor underlig det er at denne sammensunkede mannen foran henne er deres til vanlig så staute papa. Skjorta henger utenpå buksene, og kapteinsjakken er halvveis åpnet. Sløyfen rundt halsen henger og slenger, som om han allerede skal køye for kvelden. Uforstående blir hun stående foran ham i bare nattøyet, hånd i hånd med lillebroren. Sekundene som går, er ufattelig lange for henne, som mest av alt bare ønsker å forsvinne inn i farens favn og høre at det hele bare var en vond drøm. Og endelig strekker papa frem armene og slipper barna inn. Men det kommer ingen trøst.

«Det skjedde en ulykke på kaia …», sier papa i stedet med en stemme som gradvis svekkes. Randi kan se at han snakker, men lyden fra munnen hans er forsvunnet. Det prikker for øynene, hun hører ikke annet enn et sterkt sus i sine egne ører. Det er som å stå ved siden av en stor foss. Føttene hennes er låst fast i skipsdekket, de lette sommerstøvlene veier plutselig altfor mye, de er store lodd som henger rundt føttene og holder henne fast. Slik står hun og svaier mens hun håper at noen snart vil komme og befri henne fra denne lammende frykten. En evighet går før hun brått blir var skikkelsen som står foran henne igjen.

Papa hulker forpint, snøvler litt og snakker usammenhengende. Randi kjenner at han lukter slik han noen ganger gjør etter en sen kveld på Sjømannsforeningen. Lille Philip har lagt armen sin rundt hans, og storesøsteren lar ham få plassen. Hun forstår ikke hva papa sier, for det hun hører, kan bare ikke stemme. Ikke mama. Hennes vakre, gode, snille mamma. Hun kan ikke være borte. Død, som i at hun aldri vil komme tilbake til dem. Ikke skal bli med dem hjem til Kragerø, til Øya. Det er bare gamle folk som dør …

Papa fanger blikket til datteren, tar hånden hennes og prøver på nytt, denne gangen roligere:

«Det var et godstog, lille venn, og vognene, de traff henne i brystet. Akkurat i brysthøyde. Mellom to buffere. Du vet de der poppene som støter mot hverandre, de beveget seg sånn …» Han viser med hendene. Randi skjønner at papa på beste mulige vis prøver å fortelle dem hvordan verdens største tragedie kunne skje, hvordan moren har blitt klemt i hjel mellom to vogner. Men det er helt umulig for henne å ta det inn.

Helt utmattet sovner Philip til slutt i køyen sin i sykelugaren. Det er der barna pleier å sove når de er med faren om bord. Rommet ved siden av er den store skipssalongen, med den brede, gode sengen til papa og mama. Nå ligger far og datter i den sammen. Randi ble litt overrumplet over at han ville snakke alene med henne, og har sørget for å vaske seg grundig før hun la seg oppi det velduftende sengetøyet, særlig på hendene, for tenk hvis papa skulle oppdage metallukten, den spesielle lukten fra kikkerten … Men papa merker ingenting. Spør henne ikke om noe heller.

Nå ligger hun og hører på ham, der han nok en gang prøver å gå igjennom hendelsen for henne. Roligere denne gangen, og så lavt at Randi til slutt ikke hører annet enn en hvisken. Hele kroppen hennes har på en rar måte dovnet bort. Hun kjenner hvor befriende det er å la nummenheten overta, og på den måten fjerne seg fra både seg selv og det som plutselig er blitt hennes nye virkelighet. Papa stryker henne over armen mens han forteller at han ikke så selve ulykken, siden han gikk foran mama mellom alle de parkerte og tilsynelatende stillestående jernbanevognene. Derfor hadde han heller ikke først forstått hvor alvorlig ulykken var. Han kunne ikke se noe blod og trodde bare at hun var besvimt. Heldigvis kom politiet raskt til, og de fikk mama opp til sykehuset i en slik motorisert sykevogn. Han prøver å fortelle Randi om sjokket han fikk da det eneste de engelske legene kunne gjøre, var å bekrefte at mama allerede var død.

«Sykesøstrene prøvde å trøste meg med at hun antagelig ikke hadde hatt smerter, men døde med en gang», hulker papa.

«Jacobia … mamaen vår … Hun så svært fredfull ut», sier han. «Like vakker. Bare helt, helt stille.»

Randi blir søvnig av stemmen hans. Tenker at hvis hun sovner nå, vil kanskje alt sammen faktisk bare være en vond drøm som hun kan våkne opp fra i morgen og fortelle til mama. Og så vil hun trøste henne, slik hun alltid gjør.

I det samme, mens de ligger slik og prater stille sammen, oppdager Randi hvordan et hvitt lys brer seg over rommet. Langsomt siger det inn, fra døråpningen mot byssa og videre gjennom rommet. Hele lugaren blir fylt av dette bevrende skinnet. Randi griper papas hånd. Lyset ligger rundt dem noen timelange sekunder før det svinner hen mot sykelugaren, der lille Philip sover. Far og datter ligger helt stille mens de følger skinnet med øynene. Redde for at det vil forsvinne om de rører seg. Randi prøver å kjenne etter om hun allerede drømmer, men idet papa reiser seg for å undersøke hva det kan være, forstår hun at de begge har opplevd det samme. Han blir borte noen minutter, og da han kommer tilbake, sier han at ingen andre om bord verken har sett noe lys eller kan gi noen forklaring på hvor det har kommet fra. Han rister undrende på hodet og sier at han synes det er så merkelig med det lyset. Like før hun sovner, tenker Randi at det er da vel ikke noe rart med det.

At ikke papa forstår hvem det var?

Kapittel 2

DAGEN ETTER SKULLE egentlig være dagen da hele familien reiste hjem til Kragerø. I stedet er barna nok en gang alene om bord, med mannskapet. Papa er inne i Boston og ordner ting. Han har sagt at de ikke må gå og vente på ham, men Randi kan ikke hjelpe for at hun er redd han ikke skal komme tilbake. Papa har sagt at han må diskutere viktige saker med andre norske kapteiner som også er i Boston, ordne papirer med lokale myndigheter og slikt, men det er helt umulig for de to søsknene ikke å vente på ham. Og det er helt umulig ikke å være redd. Hun tror egentlig ikke at noe kommer til å skje med papa også, men så er det denne ekle usikkerheten …

Han har fortalt at han har snakket med noen fra det engelske jernbanevesenet, og at han er rystet over det de hadde å si. Mer sa han ikke om den saken, bortsett fra at han snarest må ta kontakt med den norske generalkonsulen i London. Randi har virkelig forsøkt å forstå hva han mente med dette, men etter en stund ga hun opp. Hun vet bare at det har noe med ulykken å gjøre …

Når hun snart oppdager at faren ikke har sovet i sengen sin i salongen om natten, kjenner hun seg enda mer urolig. Hun er ikke i tvil om at det er slik, for det finnes ikke noe hodeavtrykk på putene, bare en svak duft av mamas lavendelparfyme henger fortsatt igjen i putetrekkene. Randi stryker over dem. Det er ikke mange dagene siden mama fortalte henne at slike broderinger hun hadde pyntet sengetøyet med, kalles engelsk broderi. De hadde smilt litt av det sammen, siden det passet så godt med hvor de befant seg.

Randi legger seg forsiktig inn under teppene mens hun snuser i seg den trygge lukten. Det kjennes som om den smyger seg inn under de skjøre veggene hun har forsøkt å bygge opp rundt seg siden i går. Den siver inn og begynner å presse mot det punktet hun har gjort alt for å verne, et sårt og hittil ukjent sted … Trett og helt utslitt av å kjempe mot så uvant voldsomme følelser tillater hun endelig seg selv å slippe dem ut, der inne under sommerteppet. Overrasket kjenner hun at gråten er god mot henne. Vennlig følger den henne gjennom et broket terreng hun innerst inne vet hun må igjennom, helt til hun finner et sted der hun klarer å hvile.

Senere på ettermiddagen våkner hun av at lillebroren napper henne i skjørtekanten. Randi har sovet hele dagen og er helt døgnvill.

«Det er middag», sier Philip.

«Stuerten har laget pannekaker og saftsuppe med rosiner til oss!»

Han smiler forsiktig til henne, og hun ser at han prøver å muntre henne opp. Så forteller han på sitt barnlige vis at han har fått lov til å være sammen med stuerten hele dagen, og at det har vært så spennende. Han har til og med fått lov til å hjelpe til med pannekakerøren. Om morgenen hadde stuerten fått jungmannen til å sette dem over til byen så de kunne få tak i ferske egg og nysilt melk. Da hadde han fått engelske karameller av stuerten, forteller han og legger resten av posen på bordet ved siden av søsteren, som et bevis på at han snakker sant. Hun må nesten smile av ham. Philip lyver jo aldri.

«Kom, da, Randi», sier han. «Pannekaker er jo det beste vi vet!»

Papa kommer tilbake akkurat idet de er ferdig med kveldsstellet. Det er ikke så lett å se om han fortsatt er like lei seg, men han har i alle fall fått tilbake det bestemte uttrykket i øynene som de kjenner så godt. Når han har tatt en viktig avgjørelse, pleier han å legge pannen i bestemte folder.

«Barn», sier han, «kom hit litt!» Papa rekker frem hendene og leier dem mot brisken ved spisebordet.

«Kom og sett dere. Jeg har noe å fortelle.»

Barna ser på ham med vaktsomme øyne. Han høres alvorlig ut, men Randi kan ikke tro at noe kan bli verre nå. Hun løfter hodet og ser på ham.

«Hva er det, papa?» spør hun forsiktig mens hun griper Philips glovarme, lille hånd bak ryggen.

«I morgen reiser vi hjem til Norge», sier han, «men ikke med ‘Roland’. Kaptein Haaland har lovet oss plass på DS ‘Ingeborg’. Hun skal en tur innom Kragerø på vei hjem til Haugesund. ‘Roland’ fortsetter til Svendborg i Danmark.»

Randi nikker stumt, hun føler seg helt ør, ønsker at hun kan slippe å forholde seg til nok en nyhet. Philip ser på henne og nikker karslig, som for å vise papa at han er stor gutt. Det er nok ikke alltid bare enkelt å bære det samme navnet som faren, har Randi av og til tenkt når hun har sett hvordan lillebroren forsøker å gjøre ham til lags. Nå ser hun hvordan den lille gutten, som for litt siden sto og dro henne i skjørtet og snakket om pannekaker, har inntatt en holdning som om han var ti år eldre. Han nikker alvorlig til farens ord.

Papa ser på ham, mildner litt i uttrykket og rusker ham i den lyse luggen. Så forteller han at han ikke klarer å være på denne båten mer. Det er for mye som minner ham om mama her. Natten i forveien fikk han ikke sove i den store sengen, og måtte til slutt finne seg en køye sammen med mannskapet på andre dekk. Papa smiler bedrøvet når han forteller at han nok ikke kommer til å sove i salongen mer.

«Nei, jeg tror det beste nå er å finne annen skyss hjem», sier han. Randi ser at han blunker et par ganger idet han sier det.

«Ja, men papa, det er jo du som er kapteinen her?» spør Randi og ser undrende opp på ham.

«Du kan da ikke bare dra fra båt og mannskap?» Er det én ting hun har lært, er det at en kaptein aldri skal forlate skuta si. Øynene til papa mildner et øyeblikk over det bekymrede blikket hennes. Han tar hånden hennes og stryker den.

«Jimmy Eriksen er en meget bra mann», sier han. «Det er på tide at førstestyrmannen blir skipper nå. Jeg har telegrafert til reder Lindvig i Kragerø om saken. Alt ser ut til å gå i orden.»

Hun skjønner at papa prøver å berolige henne, men kjenner sterkere enn noen gang at kaoset inni henne truer med å bryte ut. Skal ingenting lenger være som det pleier?

«Når vi kommer hjem til Kragerø, skal vi diskutere hvordan vi gjør det videre. Hvor jeg skal arbeide. Og hvor dere skal være», sier han som en tydelig avslutning på samtalen. Han virker svært bestemt. De to barna ser på hverandre.

Hvor de skal være? De skal vel være der papa er? Det er jo bare de tre nå? Randi kjenner et kaldt drag gå fra issen, ned langs nakken og ryggen før det til slutt kryper helt ned i føttene. Det er mer en fornemmelse enn en uttalt tanke som gjør at hun vil protestere. Hun frykter det verste. Papa bare rister på hodet og ser på henne.

«Dere kan naturligvis ikke være med meg ut til sjøs, så vi må finne en ordning. Men det snakker vi mer om i morgen!»

Dermed er den saken avgjort. Randi tør ikke spørre mer. Det er ikke så lett å forstå noe som helst av noen ting lenger. Philip napper henne i nattserken, prøver å spørre henne om noe, men hun har ikke tid til å ta ham inn nå. Plutselig kjenner hun at hun bare er irritert på ham. Kan han ikke bare la henne være? Hun er jo ikke den nye moren hans …

Den lille dulten hun sender broren, blir dessverre litt kraftigere enn hun hadde planlagt. Han mister balansen et øyeblikk, men Randi klarer akkurat å gripe tak i ham før han faller. Å, han er så liten og forstår ingenting.

«Jeg må tisse», sier han stille og går for å finne nattpotten.

Kapittel 3

RANDI LIGGER VÅKEN lenge etter at alle har sovnet. Hun vet ikke helt hvor faren sover, for hun har aldri vært på andre dekk. På dekket utenfor lyser månen. En lysstrime skinner gjennom koøyet, den flommer ut over sengetøyet hennes. Skyggen fra det slukkede talglyset bukter seg over sengeteppet. Alt er kaldt og hvitt. Hun lar fingrene gli over det røde monogrammet øverst på overlakenet: R.S. Randi Svendsen.

Det er mama som har brodert initialene hennes på sengetøyet. Randi ser for seg moren der hun satt med håndarbeidet i skjæret fra parafinlampen i salongen. På dagtid, hvis det var fint vær, tok hun ofte håndarbeidet med ut på dekk. Når hun satt der, danderte hun gjerne et silkeskjerf over hodet slik at håret ikke skulle flagre og komme i uorden. Den store kurvstolen som hun likte å sitte i, står der fortsatt.

Randi har alltid elsket å titte i morens lille sypose. Før hun skulle legge seg i kveld, fant hun frem syposen fra morens saker og la den under puten, slik at hun kunne se på den senere. Den er så yndig og deilig å ta på, særlig innsiden er god, siden den er fôret med blå silke som er både kald, myk og glatt. På utsiden er teksten «Odds and ends» brodert med kornblå tråd på det lyse linstoffet. Og det er vel akkurat det den inneholder, litt av hvert: trådsneller; noen franske, andre engelske. På den hvite snellen står det «Lindgrens Manufakturforretning, Kragerø». I posen ligger også avsprettede putevarsknapper trukket med hvitt lerretsstoff. Mama har fortalt at de kan brukes om igjen. Den lille nåleputen som Randi selv har sydd, ligger også der. Den har form som et rødt eple, og siden hun fiklet litt med stingene på den ene siden, ser det ut som om noen har tatt seg en bit. Mama lo høyt og overøste henne med klemmer da hun fikk den som julegave året før.

I posen ligger i tillegg den lille brodersaksen. Den er utrolig vakker, med siseleringer og bladslynger rundt grepet. Spissen er sylskarp, og en gang stakk Randi seg på den. Mama kommenterte ikke hendelsen, rev bare av et stykke bomullstøy fra et gammelt laken og surret det forsiktig rundt fingeren hennes. Da det var gjort, strøk hun datteren over kinnet og sa:

«Nå vet du hvordan du skal bruke saksen neste gang, vennen min.»

Ja, nå vet hun det. Og hun vet også at mama aldri igjen kan gi henne ros – eller skjenn. Eller forresten, mama pleide aldri å skjenne skikkelig, hun sa heller ting på en måte som gjorde at Randi forsto hva hun hadde gjort galt, uten at det ble noen huskestue. Slik er bestepapa også. Randi har alltid syntes det har vært så trygt og godt å kunne forutsi hva som kommer. Papa er mer slik som plutselig farer opp, og som kan lage et skikkelig rabalder uten at de alltid vet hvorfor. Det varer aldri lenge, men det gjør at de alltid er litt engstelige for at slike situasjoner skal oppstå.

Randi blir sittende en lang stund i det kalde månelyset og lar bare tankene strømme. Det er så fint å varme seg på minner. Det er en måte å rømme unna alt det vonde på. Men samme hvor mye hun prøver å overse tanken, fører omveien om papas skiftende humør henne igjen inn på den ekle bekymringen om hvem som skal passe henne og Philip nå. Selv om Randi håper at det er snille bestepapa som skal bo hos dem, vet hun innerst inne at dette nok ikke vil være mulig. Dagen i forveien tenkte hun at siden bestepapa er så gammel, må hun og Philip være så greie og pliktoppfyllende som de bare kan, for at han skal klare det. Det vil hun love papa på tro og ære. Lenge holdt hun fast i tanken om bestefaren, men da hun foreslo for papa at han kunne ta vare på dem, sa han bare at bestepapa ikke kan lage mat, så da måtte han ansette en husholderske også.

«Og det er jo bare tull så lenge vi har tante Sevy», fortsatte han.

«Tante Sevy er ung og sterk», mente han, og la til at å ta vare på Randi og Philip ville være en trygg og god jobb for henne. Han fortalte at han allerede hadde forespurt søsteren i et telegram, og at hun hadde sendt svar tilbake om at hun skulle komme til dem. Hun hadde allerede begynt å pakke tingene sine.

«Jeg er så takknemlig for at hun vil stille opp på så kort varsel, enda hun har en fast post nå», hadde han sagt med lettelse i stemmen.

Randi kjenner fortvilelsen sige innover seg på nytt. Hun vil bare ikke bo sammen med tante Sevy, vil ikke bo sammen med en dame hun bare kjenner fra familieselskaper og flyktige besøk, selv om det er papas lillesøster. Randi kjenner at hun er litt redd for henne, for å være sammen med tanten er som å balansere på en line hele tiden. Hun vet aldri hvordan hun vil komme til å reagere … Ingenting virker forutsigbart, reaksjonene hennes kan komme som lyn fra klar himmel. Å … Hvorfor kunne ikke tante Sevy ha nektet å si opp jobben sin? Hun hadde jo endelig fått en post som hun var fornøyd med …

Nå var det ikke helt uvanlig at tante Sevy skiftet arbeid. Hun er ugift, og siden hun ikke har noen arv å leve på, må hun forsørge seg selv. Hvis ikke måtte storebroren, altså papa, ha tatt seg av henne. Randi tenker at denne jobben hun nå påtar seg, sannsynligvis vil komme til å vare helt til hun selv og broren skal flytte hjemmefra.

«Hvor mange dager og år er vel ikke det til …», sier hun til seg selv og blir helt svimmel av å regne på det. Når pleier man egentlig å flytte hjemmefra? Når man gifter seg? Og hvor gamle pleier piker å være når de gifter seg? «Sikkert minst tjue», tenker Randi.

Tante Sevy er trettifem år, og hun er ennå ikke gift. Som regel, når slektninger spør, pleier hun å si at hun aldri har funnet noen hun vil ha. «Spørsmålet er vel heller om noen vil ha henne», tenker Randi. De fleste ugifte damer på tantes alder bor som regel hjemme hos foreldrene sine. Var det fordi farmor Svendsen døde at tante Sevy måtte ut og søke seg en post? Mama har fortalt at tante hadde vært nødt til å pakke sammen alle tingene til farmor og ta dem og sine egne pakkenelliker med seg og flytte ut av leiligheten nede i byen. Selv snakker tante aldri om den tiden.

Senere på dagen, når Randi står bøyd over mamas skipskoffert, innser hun at det er hennes tur til å pakke ned sin mors ting for siste gang. Papa har bedt henne om å gjøre det, siden de skal reise hjem i morgen. Først ble hun bare lei seg, for når kofferten er pakket, er det liksom ingen vei tilbake. Men snart snek en følelse av stolthet seg innover Randi. Det at papa spurte henne om å ta seg av pakkingen, må vel bety at han stoler på henne? Hun kjenner nesten ærefrykt når hun forsiktig åpner lokket på kofferten og ser morens eiendeler.

På toppen ligger esken med morens nye høsthatt. Den har brune fjær med svarte spetter. Ved siden av finner hun smykkeskrinet i palisander med innfelte biter av en lysere tresort, alt vakkert dandert i et sinnrikt mønster. «Intarsia» har mama sagt at slikt trearbeid heter. Randi synes det høres ut som en vakker blomst. Mama fikk skrinet i Bangkok av bestepapa Jacobsen den gang hun var med ham på «Siam». Det var en båt bestepapa hadde vært skipper på, og som i 1896 forliste utenfor Philadelphia-kysten mens mama var om bord. Skrinet var blitt reddet ettersom mama hadde fått sendt det hjem før ulykken. Randi kan tydelig se for seg avisutklippet fra New York Times som bestepapa alltid har spart på. «Overskriften er det som alltid har vært mest spennende med den lille artikkelen», tenker Randi nå: «Norwegian Bark Siam Sunk». Deretter følger en kort beskrivelse av hva som skjedde. Randi har slått opp alle ordene i ordboken for å forstå dem, men bestepapa har fortalt henne at det som er beskrevet, stemmer. «Siam» hadde seilt i 121 dager, fullastet med sukker, på vei fra Java til Amerika. Det var svært tykk tåke da skipet brått støtte på et skipsvrak på de skumle grunnene ved Fenwick Shoals. Kort tid etter begynte «Siam» å synke, men heldigvis hadde en losbåt kommet til og forbarmet seg over hele mannskapet «and Capt Jacobson’s daughter», som det står. Det fortelles også at da losbåten seilte vekk fra det synkende skipet, hadde bare toppene på barkens master vært synlige.

Bestepapa har vist henne utklippet mange ganger. Randi tror nok at «Siam» betydde veldig mye for ham, for han har også et stort maleri av seilskuta på veggen. Kanskje fordi mama hadde vært med på hele den lange turen? De var tross alt ute og seilte i flere år sammen. Bestepapa var nok litt stolt over at han selv var nevnt med navn i notisen, og mama også, at hun også ble reddet fra å forlise. Det mest fantastiske med denne historien, synes Randi, er at det var papa som reddet mama! Han var annenstyrmann, og gjorde visst en heroisk innsats for å redde hele mannskapet, samt kapteinens datter. Mama fortalte at hun og papa faktisk forlovet seg på vei hjem til Norge igjen. Papas brave redningsdåd måtte også ha gjort et stort inntrykk på bestepapa, for han hadde godtatt papas frieri med takknemlighet. Bestepapa var kanskje litt beskjemmet over egen innsats, for selv hadde han fortalt Randi før hun og familien dro ut i juni, at det eneste han hadde klart å redde, var langkikkerten sin. Han hadde sett litt lei seg ut da han fortalte det, som om han var redd for at hun skulle være skuffet over at han ikke hadde vært modigere. Randi hadde bare smilt til ham og sagt at det jo ikke var så rart at han ville redde kikkerten, som var så vakker og verdifull. Og så foretaksom som papa alltid har vært, hadde bestepapa sikkert ikke vært i tvil om at både mannskapet og mama var i trygge hender i hans hender. Da hadde den gamle mannen med den hvite hårkransen og det korte, veltrimmede skjegget lagt hendene sine på de smale skuldrene hennes, sett på henne med sine alltid velmenende og snille øyne og sagt stille:

«Tusen takk, kjære Randi. Tenk at jeg har et så klokt barnebarn som alltid vet hva hun skal si for å trøste oss rundt henne.» Så hadde han blunket litt, og kremtet en gang før han strøk henne over kinnet. Det var da Randi hadde spurt bestepapa om de kanskje kunne få låne med seg kikkerten på turen i sommer, hvis de var veldig forsiktige? Bestepapa hadde smilt til henne, nikket og sagt at det kunne de, hvis det alltid var en voksen der når de skulle bruke den. Og Randi hadde lovet, på tro og ære.

Nå ser hun på kikkerten. Den er sikkert en meter lang når den blir trukket helt ut, og har små metallklaffer i hver ende som hun må åpne for å kunne se. Den spesielle lukten fra metallet har alltid pleid å minne henne om bestepapa, men nå gjør denne spesielle odøren henne svimmel og uvel. Hun tror ikke hun noen gang kommer til å orke å ta i kikkerten igjen, og finner et lommetørkle å holde den i mens hun forsiktig løfter kikkerten ut av kofferten og legger den til side.

Så sukker Randi tungt, tar frem smykkeskrinet, plukker opp en liten grønn jadebrosje, legger den forsiktig til side og kikker oppi kofferten igjen. Alle de vakre klærne til mama ligger pent innpakket i silkepapir. De nye kjolene hun fikk sydd i Paris. Og de gamle, som Randi kjenner fra før. Hun har alltid likt den mørkerøde med svarte silkebånd rundt hals og ermer. Men den nye, lyseblå kjolen fra London mangler. Det var den mama hadde på seg da …

Minnet om hendelsen får halsen til å snøre seg sammen på nytt. Helt siden ulykkesdagen har følelsene slått henne frem og tilbake i bølger. Hun kjenner fortvilelse, lammelse, noe helt uforståelig. Savn, kanskje. Jo, et endeløst savn. Noen ganger får hun ikke puste. Hun kjenner en håpløshet, men finner ikke ord for den, vil bare flykte. Inn i mamas armer. Savnet fyller hele brystkassen hennes. Til slutt er det ikke plass til noe annet der inne, bare en slags innvendig tomhet, en følelse av død. Når slike følelser kommer over henne, prøver hun å hente frem et godt minne om moren. Helst fra en gang da de to var alene sammen. Bare slik kan hun sikre seg at ingen tar minnet fra henne.

Hun har flere ganger opplevd at når folk begynner å snakke om hvordan noe har skjedd, blir ting vridd og vrengt på. Små kuttskader kan bli til alvorlige ulykker, eller hvis noen har plumpet gjennom isen, kan historien ende opp med å bli en nesten-drukningsulykke. Folk prater og prater, ofte uten å vite hva de snakker om. Randi kjenner at hun ikke liker slarv og sladder. Derfor er hun gjerne taus om ting hun vet folk vil elske å sladre om. Det tryggeste stedet å oppbevare slike hendelser er oppe i sitt eget hode. Eller i hjertet. Dit kan ingen komme, så lenge hun ikke slipper dem inn.

Nå lar hun tankene fly tilbake for å gjenoppleve den siste dagen de var i London, da bare hun og mama var sammen på handletur. Randi kan se det for seg, hvordan hun satt sammen med moren i den svarte hestedrosjen. De kjørte oppover de brede gatene i den engelske hovedstaden. Da de kom frem til bestemmelsesstedet, stanset kusken hestene, hoppet ned fra setet og åpnet den lille vogndøren med et nikk. Så geleidet han dem høflig og trygt helt inn på fortauet. Mama gjorde opp for turen, før de begge snudde seg og gikk målbevisst mot den store forretningen. De hadde et svært viktig ærend å gjøre denne dagen.

Hvert år i desember pleier Redningssagens Kvindeforening å ha sin årlige julebasar til inntekt for de fattige sjømannsenkene i Kragerø. Mama ønsket alltid å gi noe ekstra fint til basaren, og noen dager før de skulle reise videre fra London til Boston, bestemte hun at Randi skulle få være med og kjøpe den største og peneste dukken de kunne finne, for å gi den til basaren. Å lete etter en slik herlighet var et eventyr for Randi, som simpelthen elsker dukker. Hun har flere hjemme og vet at hun er svært heldig i forhold til mange andre piker på hennes alder.

Idet de gikk inn gjennom de elegante eikedørene på den berømte leketøysbutikken Hamley’s i London, tenkte Randi først at hun hadde kommet til himmelen. Den store, fasjonable butikken var som et eventyr, og noe helt annet enn det lille leketøysutsalget til Brødrene Eriksen i Kragerø, eller leketøysbutikkene i Kristiania, for den saks skyld. De kikket først litt rundt, før de fant den riktige avdelingen. Da de først var kommet på riktig sted, gikk mama resolutt bort til mannen bak disken og spurte ham vennlig om han kunne vise dem sine fineste dukker. Mama snakket godt engelsk, og i den flaskegrønne drakten med tilhørende hatt med påfuglfjær så hun like flott ut som en hvilken som helst London-frue. Randi likte å se hvordan ekspeditøren trakk frem dukke etter dukke, viste moren detaljene på dukkenes klær og fortalte om den utmerkede kvaliteten på dukkehåret. Mama tok av seg hanskene for virkelig å anerkjenne de vakre arbeidene. Til slutt holdt hun opp en vakker dukke med et nydelig ansikt, mørkebrune, blanke dårelokker og en lyseblå kjole med kongeblå silkebånd. På føttene hadde dukken på seg hvite strømper og små, svarte sko med rem og en liten glassknapp. Dukken var rett og slett noe av det peneste Randi hadde sett i hele sitt liv, men det fineste av alt var at den kunne lukke og åpne øynene. Når mannen la den ned, lukket øyelokkene seg, og når han reiste henne opp igjen, tittet hun forundret på dem. Dukken virket nesten levende.

«Tror du ikke denne blir bra, jenta mi?» spurte mama mens hun smilte varmt til datteren. Randi bare nikket tilbake og så storøyd på mens mannen bukket anerkjennende, tok imot dukken over den store disken og pakket den forsiktig inn i rosa silkepapir. Til slutt la han herligheten i en stor, grønn eske. Før han satte lokket på, puttet han forsiktig en liten chiffonpose med duftende, tørkede blomsterblader ned i esken. Rundt det hele knyttet han et gult bånd med en stor sløyfe.

«Se mama, pakken er like pen som dukken!» nesten ropte Randi oppglødd til moren da hun så det. I neste øyeblikk sa mama noe til ekspeditøren som Randi ikke kunne høre, men hun så hvordan han begynte å plukke frem flere esker med koppestell som besto av bittesmå kopper og asjetter.

«Du kan få velge deg et av disse», sa moren til slutt. Randi bare tittet stumt tilbake på henne. Hun hadde ikke en gang tillatt seg å håpe på en slik bygave.

«Du har vært så snill med Philip på turen, og det er jo ikke hver dag vi er i en slik butikk! Vi skal selvfølgelig kjøpe noe til ham også», la moren til.

«Men du må love meg at du lar alle de andre småpikene få være med og leke med serviset når vi kommer hjem», fortsatte hun vennlig, men bestemt. «Det er viktig å dele på det man har, vet du!» Randi lovet det og konsentrerte seg om å velge det riktige koppestellet. Det var ikke så vanskelig. Hun endte opp med et som var dekorert med små, rosa roser, og medfølgende fløtemugge og sukkerkopp med lokk.

«Tusen, tusen takk, mama», utbrøt hun til slutt og smilte takknemlig til moren, før hun la til: «Tenk, nå kan jeg dekke opp til saftselskap med venninnene mine når vi kommer hjem!»

«Og jeg lover å bake serinakaker til dere», sa mama som en avslutning på kjøpet mens hun strøk Randi over det glatte håret.

«Jenta mi.»

Randi sukker enda en gang, og kikker ned på morens jadebrosje som hun nå har festet på matroskjolen sin. Hun har bestemt seg for å spørre papa om hun kan få lov til å låne brosjen når mama skal begraves, slik at hun kan sette den på den nye sørgekjolen faren har sagt hun må ha. Hun vil love, med kors på halsen, at hun skal legge brosjen tilbake i det store smykkeskrinet med det samme begravelsen er over.

«Hvis jeg har mamas grønne stein over hjertet mitt, blir det kanskje litt som om jeg bærer henne med meg?» tenker hun. Og det gjør vel ikke noe å pynte opp den svarte kjolen litt, den blir trist nok uansett. Dessverre vet hun at det er slik det kommer til å bli nå. Sørgetid og svarte klær. Svarte strømper. Svarte sko.

«Hvorfor heter det egentlig å bære sorg», tro, grubler hun mens hun pakker sammen resten av mamas saker i reisekofferten. Er å bære sorg det samme som å sørge, eller er det å bære sorg noe man gjør ute blant folk – man bærer og viser den frem slik at den synes, mens når man sørger, gjør man det bare inne i hjertet sitt? Tanken vekker en undring i henne. Vel, det spiller egentlig ingen rolle. Innerst inne vet hun at selv om sørgeperioden vil vare i over et år, vil hun aldri bli helt ferdig med å sørge over at mama er død, eller at hun døde på en så fryktelig måte. Det som gjør ekstra vondt, er at hun frykter at hun må bære sorgen sin helt alene.