Renate Nedregård

Årene som formet Erna

Biografi

RENATE NEDREGÅRD

Boken ble første gang utgitt i 2014 med tittelen

«Erna, fra fiasko til statsminister».

Denne utgaven er revidert.

Denne utgave i pocket, 2018

© juritzen forlag as 2014, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Redaktør: Nanna Baldersheim

Omslagsdesign: Kjetil Waren/Wisuell design

Omslagsfoto: Audun Braastad/NTB scanpix, bildet er manipulert

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-814-8 (ePub)

ISBN 978-82-338-0092-5 (trykk)

Innhold

Prolog

Lillesøster? Nei takk!

Et fengsel av en ungdomsskole

Kampen mot bokstavene

En grå mus

Forelsket i Usman

Rødvinsdronningen

Kuppet mot Erna

Partiskapet fullt av skjeletter

Erna skal på Tinget

Betent om partnerskap

Kjærlighet på landsmøtet

EU-strid og folkeavstemning

Selverklært feminisme

Hemmelig bryllup

Kort mammaperm, selvfølgelig

Fiaskovalg – igjen

Jern-Erna

– Jeg vet jeg er stor og rund

Lederstolen blir ledig

Nestleder på hjemmebane

Langt ifra noen havfrue

Snuoperasjonen: Et nytt, mykt image

Det uunngåelige FrP-frieriet

Nye Erna

Et sosialistisk slag i trynet

Helikopterdugnad

Hoppetau og pornonavn

Halvveis til hundre

Terrormarerittet

Abortangsten

Fru statsminister

Endelig til Kongen

Epilog: Regjeringskrisen. 11. mars, 2018

Metodekapittel – slik ble boken til

Litteraturliste

Kildeliste

Prolog

Gardermoen, 6. april 2018

KJÆRE LANDSMØTE!

Det er i år 40 år siden jeg påtok meg mitt første verv i partiet. Vervet som medlem i Bergens Unge Høyres arbeidsutvalg.

Erna Solberg står på scenen under Høyres landsmøte 2018. Landsmøtetalen er historisk. Ikke bare er det 40 år siden hennes første verv i partiet. Når hun under dette landsmøtet blir valgt til to nye år som partileder, har hun slått alle rekorder i partiet. Hun er den lederen som har sittet lengst i Høyres historie.

Om en måned har hun slått en enda mer imponerende rekord. I mai 2018 er hun den lengstsittende Høyre-statsministeren noensinne. Selv legenden Kåre Willoch har ikke oppnådd mer enn henne. Blant delegatene i landsmøtesalen i april 2018 står jubelen i taket i unison støtte til partilederen. Det står ingen åpenbar etterfølger klar for å ta over etter partilederen. Hun trenger ikke komme med noen fornyelse eller gullkantede løfter for å fortsatt være populær. Hun trenger bare å fortsette som hun stevner.

Det har vært på hengende håret. Det er under to uker siden hele regjeringsprosjektet holdt på å velte i dragsuget av justisminister Sylvi Listhaugs Facebook-skandale. Krisen så en stund ut til å koste Erna Solberg statsministerjobben.

Men da Listhaug trakk seg samme dag som Stortinget ville fremme mistillitsforslag mot henne, kunne Erna igjen puste ut. Er det ingenting som biter på henne?

I det applausen runger fra landsmøtesalen, er det heller ingen som husker det som skjedde for ni år siden.

Den gangen, våren 2009, sto hun på landsmøtets talerstol og måtte forsvare sin rolle som partileder for et parti med skandaløse 10,8 % på meningsmålingene. I salen ulmet det av et opprør under overflaten blant medlemmene som ville bytte henne ut som partileder før valgkampen.

– Jeg er ikke redd for å stå oppreist for vanskelige valg. Jeg gir meg ikke selv om det blåser, sa hun den gangen.

Det er dette hun er god på. Å være seig. Å jobbe utrettelig og tålmodig med det politiske håndverket. Kjedelig, kanskje. Men det har hun aldri blitt skremt av.

– Jeg er fremdeles en sterk tilhenger av den mer dønn kjedelig debatten, sa hun da Listhaug-krisen var løst.

– En del, særlig menn, får behov for å gjøre dramatiske ting når de passerer 40. Men dere trenger ikke bekymre dere: Jeg skal ikke varsle noen politisk 40-årskrise, lover Erna videre i sin tale til Høyres landsmøtet 2018. Det er en unødvendig forsikring. Ernas oppskrift handler ikke om store krumspring eller populistiske utspill.

For Erna har politikken aldri en konkurranse om å være populær. Av og til handler det bare om å holde ut. Er det noe Erna Solberg har lært seg – helt fra hun var en liten droltunge i Bergen – så er det å sette sjøbein og bli stående. Uansett hvilke stormer som måtte komme seilende forbi.

Lillesøster? Nei takk!

DEN STRENGE DAMEN i uniform snakker bestemt til lille Marit. Femåringen stritter imot. Hun vil ikke bli pyntet. Men hun må jo se fin ut, nå når mor skal komme hjem med en lillesøster og allting.

Alt Marit ser, er leggene og skjørtekanten med forkleet over. Den sure damen har passet på henne og stelt huset de siste dagene, mens mamma har vært borte. Hun trenger ingen lillesøster. Marit har hatt sin mor for seg selv hele livet, og det som skal skje nå, vil hun ikke vite av.

Hun taper kampen mot husmorvikaren. Nå står hun ferdig pyntet, med fletter og kjole og ny, hvit strømpebukse. Men idet mamma og babyen kommer inn døren, har Marit løpt og gjemt seg. Bak den største stolen i stuen sitter hun i skjul, og klipper i stykker strømpebuksen sin. Den fine, nye strømpebuksen. Nå skal mamma få se hvor synd det er i henne.

Storesøster Marit. Det var slik hun ønsket Erna velkommen til verden. I trass og sjalusi. Den noe vanskelige starten skulle ikke hindre at Erna de neste årene kom til å forgude sin storesøster.

Erna Solberg ble født 24. februar 1961. På den tiden bodde familien i Arna utenfor Bergen, eller «på Arna», som de selv kaller det. Der holdt de til i huset til farmoren, et hus som senere skulle bli en avholdt feriebolig.

Hun var et vakkert barn. Med mørkt hår og gylne, friske kinn. Navnet fikk hun etter sin mormor, Erna Torgersen. Mor var Inger-Wenche, far var Asbjørn. Erna ble født i en tid da bilene var få, barndommen fri og barnevognene sto igjen på utsiden av forretningen – med barna i. Slik var det også i Arna i 1961. Men helt ufarlig var det ikke. En gang måtte Inger-Wenche komme løpende til unnsetning for en skrikende baby utenfor frisørsalongen. Det var en liten gutt som hadde gått løs på barnet i vognen, de gylne kinnene var klort opp. Kanskje var det nok en gang sjalusi som gikk ut over lille Erna.

Overbeskyttet skulle hun likevel aldri bli. Erna og søsteren Marit fikk mye frihet fra de var helt små. Og Erna var fremmelig, tok etter søsteren i alt, og kom seg raskt opp og rundt på egne ben. Freidig og selvstendig. Det skulle bli noen av hennes fremste egenskaper.

Da Erna var tre, døde morfaren. Da flyttet familien Solberg inn i huset til Inger-Wenches foreldre i Årstadveien 5. Bestemor ble boende i leiligheten i loftsetasjen. Asbjørn, Inger-Wenche, Marit og Erna bodde i første og andre etasje. Bak huset var en stor hage – med en imponerende rhododendron som ble berømt som Bergens nest største. Perfekt for småbarn å leke under. Ikke lenge etter kom datter nummer tre med lille Ingrid. Tre lundehunder skulle også bli en del av familien etter hvert – en til hver av jentene.

Det var et pent strøk, med hager rundt alle villaene. Men Erna vil i dag ikke gå med på at hun er vokst opp i Kalfaret – navnet som klinger av fin, gammel rikdom i Bergen. Mens de nyrike har bygget seg prangende villaer på Paradis og i Fana, var det i Kalfarlien du kunne finne de lange pengene, tradisjonsrike navnene og plassbygde klenodiene i spisestuene.

De tre søstrene Solberg vil isteden påpeke bestemt at Årstadveien 5 ligger akkurat der Kalfaret slutter. Bygrensen, kaller de lokalkjente det. Rett nedenfor Bellevue, den ærverdige restauranten. Høyreleder Erna har måttet oppklare dette mange ganger i sin karriere når journalister så gjerne vil plassere hennes oppvekst i Bergens beste strøk.

– Vi kan ikke si at vi bor i Kalfaret; puritanere vil hevde at der bakken flater ut, er det slutt på Kalfaret, forklarte hun til Dagens Næringsliv.

– Man må ikke forsøke å tilrane seg bedre adresse enn den man har. Ikke i Bergen.²

LITEN, MEN STA

DROLTUNGEN. DET VAR det Marit kalte henne. For lille Erna diltet. Alltid i hælene på sin søster, ville gjøre det samme som henne.

– Hun skulle alltid være med, og det ville jo ikke jeg, sant. Jeg og venninnene mine fikk ansvar for å se til henne, men det var kjedelig. Hun var ikke så kjapp, siden hun var mye mindre enn oss. Så vi forsøkte å parkere henne. Lure henne og stikke av, forteller Marit.

Marit var overhodet ikke interessert i å passe barn. Særlig ikke sine egne småsøstre. Da gikk hun heller til naboungene som hun fikk penger for å passe. De to søstrene forble forskjellige hele oppveksten.

– Det var ikke før vi ble voksne, at vi fant tilbake til hverandre og ble riktige venninner, sier Marit.

Som barn var Erna både sta og bestemt. Moren forsto tidlig at det letteste var å la henne få lov til en god del.

Storesøster Marit gikk på ballettskole. Moren fulgte henne til timene i byen, hos danske Ellen Hein, og siden Erna ikke kunne bli igjen alene, måtte hun være med. Hun skulle sitte og vente og se på mens de større jentene øvde. Men Erna ville ikke sitte og se på. Hun insisterte på å få danse ballett, hun også, bare tre–fire år gammel, og egentlig altfor liten. Det var her, på ballettens juleforestilling i 1965, at moren for første gang fikk ane hvilken ansvarsfølelse som bodde i den lille datteren. Der var Erna utkledd som kylling, på Den Nasjonale Scene. Storesøster Marit sto bak scenen, ferdig med nummeret hun var med på. Nå var det de aller minstes tur. En av de små ballerinaene sto litt fortapt igjen da de andre kyllingene trippet ut fra scenen. Det var da fire år gamle Erna grep inn. Hun gikk resolutt hen og bar ut den siste lille kyllingen – til stor applaus fra publikum.

På dagtid gikk Erna i barnepark. Hver formiddag fulgte mor henne til 11-bussen på den andre siden av Årstadveien. Så kjørte tre år gamle Erna buss sammen med de andre barna opp de bratte bakkene, forbi Bellevue og videre opp svingene til Ole Irgens vei. Der stanset bussen rett utenfor porten til barneparken og slapp av barna til tante Mona. Det var andre tider. Ingen av barna ble kjørt. Ikke ble de hentet, heller. Når den korte parkdagen var over, skysset tante Mona barna om bord på 11-bussen og hjem igjen.

Det var en barndom full av fri lek.

– De klareste minnene jeg har fra tidlig barndom, er leken, sier Erna. – Jeg husker veldig mye lek i Årstadveien, jeg husker lek i barneparken oppe i Ole Irgens vei, og jeg husker hvor jeg lekte i barnehagen nede i Fløen.

Men snart var det ikke nok med lek for Erna. Egentlig skulle hun fortsette i barnehagen i Fløen til hun var syv og skulle begynne på skolen. Så lenge ville ikke Erna vente.

*

Seks år gammel sitter Erna pent på en stol på overlærerens kontor. Foran henne ligger to mynter. Den ene er stor og brun. Den andre er liten og blank.

Kontoret hun sitter på, ligger på loftet på gamle Haukeland skole, i den hvite, gamle trebygningen med knirkende trapper like ved Haukeland sykehus. Erna hadde mast lenge om å få lov til å begynne på skolen. Fulgt etter storesøster på skoleveien. Om ettermiddagene satt hun hjemme og lekte at hun gjorde lekser, akkurat som Marit.

Både hun og faren skjønte begge at det ville bli for lenge for Erna å gå et helt år til i barnehagen. Nå hadde de skrevet henne inn. Men skolen krevde at hun skulle testes, om hun virkelig var moden for skolestart. Der hun sitter på rektors kontor må seksåringen velge: Vil hun ha den fine, store mynten, eller den bitte lille?

Erna velger riktig. Hun vil heller ha tiøringen enn femøringen, så klart. Det var testen. Erna er skolemoden.

Høsten 1967 begynner hun i første klasse på Starefossen skole.

Bygningen på toppen av Starefossen var en paviljongskole til Haukeland skole, en filial som skulle ta unna alle barna det ikke var plass til i de gamle skolebygningene ved sykehuset. Opptaksgrensene var blitt flyttet siden storesøster Marit begynte på skolen, så når de to søstrene gikk til skolen om morgenen, var det i hver sin retning. Erna krysset Årstadveien og tok 11-bussen forbi Bellevue og til endestasjonen på toppen. Marit gikk til høyre, sørover ned Årstadveien.

Det at de to søstrene gikk i hver sin skolebygning, betydde også at de fikk treffe hver sin virkelighet. På sin skolevei passerte Marit barakkene på Årstadvollen. De kommunale erstatningsboligene hadde stått der midlertidig helt siden bybrannen i 1916. Her hadde den sosiale nøden gått i arv i generasjoner. Fløen var heller ikke det beste strøket på 60-tallet, og på skolen lærte Marit at ikke alle hadde det like enkelt hjemme. Hun husker hun inviterte til bursdagsbesøk hvor to av klassevenninnene ikke våget å komme inn fra entreen. Det store huset med tre stuer var for fint og skremmende.

Det var annerledes for Erna og lillesøster Ingrid. Oppover på fjellsiden var det bedre forhold. Det var stabile hjem og hjemmeværende mødre, klassekamerater som tok vare på hverandre og som inviterte hverandre hjem. Det var et miljø for å leke, vokse og blomstre. Og det gjorde Erna. I første klasse fikk hun et godt læringsmiljø og gode venner – flere av dem skulle hun beholde hele livet.

BEST MED BESTEMOR

ERNAS MOR VAR hjemmeværende i årene da barna var små. Men husmorrollen var intet kall for henne. Da passet det bra for Inger-Wenche å ha sin egen mor boende i huset. Det var bestemor Erna Torgersen i loftsetasjen som tok seg av det meste av husarbeidet. Som sørget for at klærne var vasket, at gulvteppene ble støvsuget, og at maten sto på bordet. Hun var en viktig person for Erna i oppveksten.

– At hun bodde sammen med oss, betydde at det var tre voksne i huset, kontinuerlig, sier Erna. – Hun var en veldig stor del av vår familie hele tiden, og jeg fikk et naturlig forhold til at bestemor var til stede. Og så var hun en reflektert og klok dame, som ofte deltok i diskusjoner med oss.

Så snart yngstedatteren Ingrid var begynt på skolen, begynte Inger-Wenche å jobbe igjen. Før hun giftet seg, hadde hun hatt flere jobber. For Inger-Wenche hadde utdannelse. Som en av få jenter hadde hun gått handelsgymnaset i Bergen under krigen. Tyskerne hadde overtatt bygningen til Bergen Handelsgymnasium ved Byporten, så undervisningen var flyttet til midlertidige lokaler ved den tekniske skolen. Der var det ikke plass til mer enn én klasse. De var 30 gutter og seks jenter. Inger-Wenche Torgersen var en av dem. Det var også her hun traff gutten som siden skulle bli hennes ektemann – Asbjørn Solberg. Inger-Wenche bygget på utdannelsen med et ettårig artiumkurs, for å få språkfag i tillegg. Hun lærte seg engelsk, tysk og fransk. Siden dro hun til Frankrike i et helt år for å lære mer språk. Først som au pair rett etter gymnaset, og så som språkelev ved Alliance Française.

Det var slett ikke vanlig på den tiden at en jente lærte seg fransk. Verdifull erfaring fra utlandet fikk hun også. Kunnskapen fikk hun bruk for da hun kom hjem og fikk jobb på assuranseavdelingen ved Det Bergenske Dampskipselskab. Flere ganger måtte hun ta seg av korrespondansen på fransk i forbindelse med havarier i utlandet. Inger-Wenche oversatte begge veier. På den tiden hadde BDS over 40 skip og 2 500 ansatte.³ Men på kontoret i Bergen var det kun Inger-Wenche og direktøren som kunne fransk.

Før hun giftet seg, hadde Inger-Wenche også jobbet i et advokatfirma, og på Wallendahl, det tradisjonsrike varehuset i Strandgaten. Nå så hun frem til å komme tilbake i arbeid igjen. Sin nye jobb fikk hun gjennom en god venninne som var sjefspsykolog ved Studentenes psykiske helsetjeneste, et tilbud fra studentsamskipnaden. Her var hun kontorfullmektig helt til hun gikk av med pensjon.

Ernas far, Asbjørn, var trafikksjef i Bergen Sporveier. Faren fylte hele huset i Årstadveien med sitt samfunnsengasjement. Han hadde en brennende interesse for politiske spørsmål. Ernas far var ikke medlem av noe parti, men sympatiene lå nok nærmest Arbeiderpartiet. Asbjørn leste mye, og visste mye. Og det han leste, det husket han. En egenskap som skulle gå i arv til hans mellomste datter, og som hun skulle få god bruk for.

*

Erna var flink på skolen. De voksne ble imponert over hvordan hun kunne snakke for seg, og hvor mye kunnskap den lille jenten hadde om alt mulig. Derfor var det ingen som bekymret seg over det hun ikke fikk til på skolen. At diktatene kom tilbake med røde streker, at rettskrivingen ikke satt slik den skulle. Ingen kjente til begrepet dysleksi på den tiden. Og Erna gikk igjennom folkeskolen uten at foreldre eller lærere fant noe å sette fingeren på.

Dessuten hadde hun jo så mye annet å holde på med. Hver eneste dag fløy Erna av gårde på aktiviteter etter skolen. Noen ganger var det flere aktiviteter på samme dag. Erna ville prøve så mye. Og foreldrene så ingen grunn til å holde henne tilbake. Det var ballett og pianoundervisning – som hun riktignok ikke drev særlig langt. Det var skolekorps på Haukeland, hvor hun spilte althorn. Det var KFUK-speideren i Fridalen og svømming i Sentralbadet. To ganger i uken samlet Domkirken menighet barna til hobbyverksted.

Men det var ikke slik som i dag, hvor fritidsaktiviteter ofte er synonymt med tidsklemme og stressede foreldre. Når Ernas foreldre sa ja til alle hennes ønsker om nye aktiviteter, var det en forutsetning at hun kom seg dit på egen hånd. De sendte henne ut døren med et busskort. At hun hadde ting å holde på med hver dag etter skolen, betydde i grunnen bare at det ble mindre belastning på foreldrene.

Hver søndag morgen i Årstadveien 5 sto mor Inger-Wenche opp i morgenkåpen og skyndet på de tre døtrene. De hadde slett ikke lyst til å dra av gårde. Men de kjente rutinen. Jentene skulle vaskes og kles og børstes og strigles. Først Marit, så Erna, og til slutt lillesøster Ingrid.

Før klokken halv ti ble de sendt ut døren og like opp i bakken i retning Svartediket. Utenfor den lille kolonialbutikken ventet bussen. Søndagsskolebussen.

Familien Solberg var ikke utpreget religiøse. Og søndagsskolen var ingen favorittaktivitet for søstrene. Men ordningen var svært praktisk for Inger-Wenche, som gjerne ville få sove ut på søndagsmorgenene, for en gangs skyld. Det var flere foreldre som satte pris på tilbudet. Dermed fikk Domkirken fullt belegg på søndagsskolen, og fri tilgang til de små påvirkelige sjeler. En fiffig løsning for alle parter.

SOM KOBBEN I VANNET

DE KALTE HENNE for kobben. For lille Erna elsket å svømme. Det var et passende kallenavn på barnet som rullet og lekte i vannet – som en sel.

Hun var ikke mer enn fire år da moren lærte henne å svømme på stranden i Arnavågen. Det var der, i farmorens gamle hus, de tilbrakte somrene etter at de flyttet inn til byen.

Da Erna begynte på skolen, fortsatte hun treningen innendørs i Sentralbadet, i Damenes svømmeklubb.

– Jeg syntes det var gøy å svømme i vannet. Det hadde nok noe å gjøre med at jeg tidlig mestret det. Da vi begynte på skolen, var det mange av mine venninner og venner som ikke kunne svømme. Mens jeg fikk starte på svømmetrening allerede i første klasse.

Hun var et talent. Det kunne man ikke si om alt hun holdt på med. Balletten sluttet hun med ganske tidlig, det samme gjaldt pianospillingen. Det lå ikke helt for henne. I Haukeland skolekorps trivdes hun godt i bakgrunnen, med althornet. Også den interessen ga hun opp etter hvert. Det toppet seg det året hun helst ville gå med speideren i 17. mai-tog, men var pent nødt til å marsjere med korpset.

Svømmingen, derimot, fortsatte hun med gjennom hele barneskolen. Under konkurransene satt foreldrene og søstrene på tribunen og heiet. Flere ganger fikk Erna med seg medaljer eller pokaler hjem. Og navnet sitt i avisen. Likevel var det ikke nok til å vekke vinnerinstinktet i henne. Erna var ikke spesielt interessert i å konkurrere.

– Jeg hadde ikke noen voldsom drive på selve konkurransen, det var egentlig det å svømme som var gøy. Men jeg drev jo med noen sånne mesterskap og sånn.

Hennes beste øvelse var ryggsvømming. Der var hun raskere enn de andre.

To ganger i uken tok Erna trolleybussen alene fra Årstadveien til Engen for å gå på svømmetrening. Etter hvert ble det mer, og hun gikk fra Damenes Svømmeklubb til Bergen Svømmeklubb. På sitt mest aktive svømte Erna 1 500 meter tre ganger i uken. Men å tilbringe så mye tid i klorvann var ikke bare bra for huden.

– Jeg fikk et eller annet utslett, som de ikke fant ut hva var. De var ikke sikker på om det kunne være smittsomt – eller om det var bra å gå i klor med det. Dermed fikk jeg beskjed om at jeg ikke kunne svømme på et halvt år.

Da de endelig fant en salve som hjalp for Ernas eksem, og hun kunne gå tilbake til svømmingen igjen, hadde hun problemer med å finne motivasjonen.

– Jeg hadde akkurat begynt på ungdomsskolen, og måtte begynne i bane én igjen, og være mye dårligere enn de andre. Da ga jeg liksom opp. Det var ikke spennende nok. Å svømme seg opp igjen.

Erna sluttet. Hun ble aldri en konkurransesvømmer igjen.

*

Erna og søstrene tok stort sett bussen overalt. Det var enkelt, siden trolleybussen hadde trasé rett forbi huset. Dessuten likte de godt å ta buss. Faren, Asbjørn, var en populær sjef i sporveien, og jentene fikk være med ham på jobb iblant. Dermed hendte det ofte at bussjåførene kjente igjen sjefens døtre og tilbød dem gratis skyss.

Hjemme i Årstadveien løp det barn ut og inn dørene til alle tider. Vennene husker at entreen alltid var full av barnesko. Det var populært for dem å komme på besøk. Innendørs var det familiens store legosamling som lokket. Det var ikke mange barn som hadde lego på den tiden – men søstrene Solberg hadde en hel koffert full. De lekte også med glansbilder, samlet på og byttet de fineste motivene, rosa og lyseblå med eller uten glitter. Marit og venninnene lurte Erna så fort de fikk sjansen.

– Vi hadde et åpent hjem, og alle var velkomne av vennene våre, sier Ingrid.

Mor Inger-Wenche var en selskapelig og sosial dame. Hun var hjelpsom og glad i mennesker, og elsket når huset var fullt av gjester. Faren Asbjørn var også en åpen person. Han var en lun og humoristisk type, og langt fra noen streng far.

– Det var frihet under ansvar, sier Ingrid. – Vi fikk stort sett gjøre det vi hadde lyst til, og prøve ut det vi hadde lyst til å prøve ut, og så var de der for oss hvis vi trengte hjelp til noe eller noe skjedde. Da stilte de alltid opp.

Lillesøster Ingrid kan bare huske én gang faren ble sint – og det var da hun og en nabogutt fant et malingsspann og malte det nyoppussede, gule vaskerommet grønt. Da ble hun sendt til sengs midt på dagen.

Under altanen i hagen laget barna butikk, og ikke minst sirkus. Forestillingene ble holdt ved siden av klesstativet, det var store show som ble satt opp. De tre lundehundene Urd, Blink og Driva var en attraksjon i seg selv.

Det var full fart hele tiden, og ingen grenser for gjestfriheten. Bortsett fra en regel: Når pappa Asbjørn skulle sove middag, måtte de være stille. Det var tre kvarter hver ettermiddag, hvor det var forbudt å leke på den siden av huset hvor soverommet lå. Middagshvilen var hellig. Og den eneste mannen i huset hadde fremdeles litt han skulle ha sagt.

SNILL MED SNOP

ERNA DANSER NED bakkene fra skolen så ranselen hopper. Ingenting er som å være åtte år og ha fem kroner i lommen. Hun er sammen med to av sine klassevenninner, Liv og Jonette. De er på vei hjem etter skolen, men Erna foreslår at de skal legge turen innom frøken Sten. Butikken i Ole Irgens vei var den ene av to dagligvarehandler i Starefossen på den tiden. Og selvfølgelig var det snopet som lokket. Å snope var det beste som fantes. Barna hadde full oversikt over de to butikkenes ulike utvalg av godteri.

Men i dag er det bare Erna som har penger.

Dermed blir de to venninnene stående med misunnelige blikk utenfor, idet Erna springer inn i butikken. Fem kroner. Det var ikke akkurat småpenger den gangen. Liv og Jonette hadde nok håpet å få smake en karamell eller to. Men når Erna kommer ut av butikken, har hun ikke bare én snopepose med seg ut. Hun har tre. En til seg selv, en til Liv og en til Jonette. Det er småsjokolader og salty og kuletyggis og knallharde, rosa sweet mint som er til å knekke tennene på. Akkurat like mye til hver. En hel snopepose! Det er komplett lykke for de tre venninnene i tredje klasse.

Sånn husker de Erna, som en som delte. At hun alltid har vært raus. Hun var heller ingen intrigemaker, som jenter gjerne kan være i den alderen, forteller barndomsvenninnen Liv Sæverhagen.

– Jeg kan ikke huske at jeg noen gang kranglet med Erna. Og det er ganske spesielt, for jenter i den alderen der, de er jo litt Tuppen og Lillemor, sant. De småkrangler litt, og blir venner igjen. Men sånn var det ikke med Erna, sier Liv. – Vi hadde det utrolig gøy sammen. Hun kunne nok være litt bestemt, av og til. Men kranglet – nei, det gjorde vi ikke.

Når Erna hadde fått for seg at hun hadde rett i en sak, ga hun seg ikke før hun fikk viljen sin igjennom. Var hun litt for dominerende i venneflokken? Lot de seg overkjøre av den påståelige, men populære venninnen med den sterke personligheten? Vennene fra denne tiden vil nødig beskrive henne slik.

Turen på «snoparen» var også beskrivende for Ernas forhold til penger. For mens storesøster Marit var den som lærte seg å spare og være fornuftig, ble Erna kvitt pengene like raskt som hun fikk dem. Det bekymret henne ikke. Det ordner seg alltid, var Ernas tilnærming.

Senere, da Erna ble student og flyttet for seg selv, fikk hennes ubekymrede holdning til penger litt større konsekvenser. Studielånet forsvant fort på byens barer og restauranter – og var brukt opp før semesteret var slutt. Hvert år startet hun sommerjobben på Akvariet med å be om forskudd på lønn.

Den rause siden ved henne var det imidlertid ikke alle som fikk oppleve.

Blant de tre søstrene hjemme i Årstadveien ble rettferdighetsbegrepet tøyd langt. Lillesøster Ingrid kan fremdeles gjenkalle følelsen av maktesløshet, når søstrene en gang iblant var så heldige å få is hjemme. Det var en sånn boks med én liter is i tre farger. Tricolor. Brun, rosa og hvit. Denne skulle Marit, Erna og Ingrid få dele. Men det var harde bud. For hvem fikk velge først? Det var selvsagt Marit, sjefen.

– Og hva velger Marit? Rosa. Hvem velger nummer to? Det er Erna. Hun valgte alltid sjokoladen, og den ville jeg også ha, sier Ingrid. – Men den fikk jeg aldri, for jeg var minst, og fikk alltid det som var til overs. Sånn var det, altså.

Det endret seg aldri, slik Ingrid alltid håpet på, at noen sa: I dag skal Ingrid få velge først.

Foreldrene grep ikke inn. Dette måtte jentene ordne på egen hånd. Det var den sterkestes rett blant søstrene Solberg. Så brutalt, så urettferdig.

PEIS OG POLITIKK

AT ERNA VAR veslevoksen, var venninnene vant til. I bursdagsbesøkene satt jentene og fniste og pratet om jenteting. Når mødrene kom inn og serverte kaker og mat, var det Erna som stoppet opp og begynte å konversere med dem. Slik hadde hun vært så lenge de kunne huske.

Og slik var det også hjemme i Årstadveien.

Her ble det holdt selskaper ved mange anledninger gjennom året. De kunne være rundt 20 gjester til bords, det var slekt og venner, barn og voksne. Andre juledag og 17. mai var faste dager hvor familien Solberg inviterte. Etter maten forsvant kvinnene inn på kjøkkenet for å vaske opp, mens Marit og Ingrid og de tre jevnaldrende fetterne raste rundt i huset, lekte og herjet og fløy opp på loftet. Det var en fryd for barna. Mennene tok i sin tur med seg konjakk, whisky og selters og gikk inn i peisestuen. Der var det fyr i peisen og friske diskusjoner ut over kvelden. Transportpolitikk var et av favorittemaene. For ikke bare var pappa Asbjørn trafikksjef i Sporveien, men hans bror Hans var også taxieier i Arna, og onkel William Person hadde en stor kjøreskole i sentrum. Alle var samfunnsengasjerte, og alle hadde de noen saftige replikker på lur. Det var krangling som ble avløst av støyende latter. Det var her Erna ville være.

Ikke rundt omkring og leke med fettere og andre barn.

Fra hun var helt liten satt hun sammenkrøpet under bordet og hørte på. Sugde til seg stemningen blant mennene i den røykfylte peisestuen. Som 12–13-åring deltok hun selv i diskusjonene.

Hun var vant til å diskutere med sin far. Han likte å la datteren bryne seg, lot henne teste argumentene på ham, og fyrte henne opp med å være uenig og provosere bevisst. Og når Erna virkelig lot seg hisse opp og trampet i gulvet og ikke lenger klarte å være saklig, ja, da var faren storfornøyd. Det var mye humor i diskusjonene i Årstadveien. Og blant gjengen av onkler og familievenner i peisestuen fant Erna sin plass. Søstrene forsto slett ikke hva som kunne være så spennende med å sitte inne med de gamle mannfolkene.

*

I femte klasse ble barna på Starefossen skole flyttet ned til hovedbygningen ved Haukeland sykehus. Der var det flere barn, med mer ulik bakgrunn – og et lite skritt ut av den beskyttede tilværelsen. For første gang fikk også Erna og klassevennene en mannlig lærer. Det var klassestyreren Ola Rønning. Han ble enormt populær. Læreren spilte gitar og sang, han underholdt med sitt gode humør, og han ga elevene den uvurderlige følelsen av at han så dem. Hver enkelt.

Han skulle bli viktig for Erna.

– En drømmelærer det er en lærer som ser deg, engasjerer deg og utfordrer deg. Jeg har hatt flere slike lærere, men den jeg husker best er klasseforstanderen min i 5. klasse, Ola Rønning. Fordi han hadde engasjement, positiv autoritet og likte å gi oss faglige utfordringer.⁴

Slik beskrev Erna ham 40 år senere. I leserinnlegget «Drømmelæreren», som skulle bli trykket i Aftenposten og minst 7 andre aviser, brukte høyrelederen ham som eksempel, idet hun tok til orde for tiltak for å øke lærernes status.

Det var ingen tvil om at Ola Rønning hadde satt spor etter seg. Hun må ha hatt stor respekt for ham.

På tross av den gangen han satte henne kraftig på plass

I femte klasse begynte de med O-fag. Orienteringsfaget, med samfunnsfag, historie og geografi, ble et favorittfag for Erna. Hun var en pratsom elev og snakket ikke alltid bare når hun skulle. Men hun hadde så mye kunnskap, så mange meninger som måtte ut. At hun var bedre muntlig enn skriftlig, gjorde nok også sitt til at hun ikke orket å sitte stille og bare høre på læreren og ta notater. Hun preiket.

Det var i en slik time at lærer Rønning fikk nok. Han tok et A4-ark, skrev noe på det, brettet det i to og satte det som et skilt på pulten til Erna.

«Jeg er et masabrett», sto det.

Skiltet skulle bli stående på Ernas pult en tid. Men det spørs om det stoppet kjeften på henne.

– Vi syntes det var litt drøyt, sier venninnen Liv Sæverhagen.

Andre i klassen koste seg over at Erna fikk passet sitt påskrevet. Masabrett. Det var lett å bli irritert når Erna tok over showet i timene.

Engasjementet i klasserommet førte også til at Erna ble plukket ut til å være med i et radioprogram. Blant klassekameratene på Haukeland var det Erna og venninnen Jonette Øyen som utmerket seg i diskusjonene. Og da NRK trengte noen til å stille opp i en debatt for barn og unge, var det de to som ble spurt av læreren. Erna og Jonette gikk da i femte eller sjette klasse. NRK sendte det populære barne-og ungdomsprogrammet «Etter skoletid» tre ettermiddager i uken. I programmet var det ofte diskusjoner om samfunnsaktuelle tema for barn og unge.

I 1973 var det slutt på lørdagsundervisning på skolen, og Erna og Jonette fikk være med og si sin mening om hva skolebygningene kunne brukes til, når de nå ble stående tomme på lørdagene.

Opptredenen ble begynnelsen på en lang karriere i media og NRK for Jonette. Men Erna Solbergs aller første opptreden i media er for alltid borte fra NRKs arkiver. På den tiden var det vanlig å slette lydbåndene for å bruke dem om igjen og spare penger i statskanalen.

«DRITTEN I MIDTEN»

ERNA VAR SØSTEREN i midten. Som hele tiden lå hakket bak storesøster Marit, men som også måtte slepe på lillesøster Ingrid. Søstrene fikk mye frihet hjemme, men også mye ansvar.

Og noe av det Erna fikk ansvaret for, var å legge lillesøsteren.

Ingrid husker spesielt fredagskveldene. Det var et av ukens høydepunkt for 11–12 år gamle Erna, for da var det detektimen på den eneste TV-kanalen. Men hun fikk ikke lov å se på TV før pliktene var gjort. Lillesøster Ingrid hadde ingen forståelse for det. Hun sovnet jo aldri. Soverommet lå nede i underetasjen, rett under der hvor TV-en var plassert i stuen. Så da Erna snek seg ut og opp trappene for å få med seg programmet, lå Ingrid der og sparket og dunket i veggen. Og Erna ble sendt ned igjen. Da hun til slutt ga blaffen og stakk av for å se på TV likevel, satt lille Ingrid og lusket i trappen, kikket gjennom dørsprekken og inn i stuen hvor de store satt foran TV-en og trodde at hun lå og sov.

– Jeg husker jeg satt utenfor i trappen, for jeg fikk ikke lov å komme inn. Jeg hadde jo blitt lagt, sier Ingrid.

Når hun ble oppdaget, måtte Erna ta kampen. Det endte ikke rent sjelden med at lille Ingrid fikk komme inn til slutt, uansett. Når moren ser tilbake på oppdragelsen i dag, rister hun på hodet.

– Jeg må ha vært en forferdelig mor.

Men det var andre tider. Og ingen løftet på øyenbrynene over barn som fikk ansvar, og ikke var under foreldrenes kontroll i alle ting.

For søstrene Solberg betydde oppdragelsen at de tidlig ble både selvstendige og individualistiske. Kanskje var det også annerledes for Marit, Erna og Ingrid, siden de ikke hadde noen gutter i søskenflokken. Ingen av dem ble behandlet som små prinsesser. Og ikke ble de opplært til å bli husmødre, heller. Det hang sammen med moren, Inger-Wenches, interesser. Erna ble glad i å lage mat. Men å holde orden og pynte og stelle hjemme – det var ingen prioritet.

Marit husker en lillesøster som gjerne ville kopiere søsteren i alle ting. Men da hun ble eldre, kom staheten hennes stadig tydeligere frem.

*

Meiser i alle lande, hurra, hurra.

Alle tilsammen danner en lang, lang rad.

Hvite og røde, gule og svarte små

Alle vi gjør vårt beste og hilser så.

– Gjør ditt beste, sier meisemor Erna og gjør meisehilsen med to fingre.

– Gjør ditt beste, svarer meisene i meiseringen.

KFUK-speiderne i Årstad kirke har gule speiderskjerf knyttet med båtmannsknopp.

Bare drøyt 13 år gammel er Erna meisemor, og leder for en liten skoleklasse av de yngste speiderjentene.

Det hadde vært flere voksne ledere der før. Men da Erna og hennes venninner i speideren begynte på ungdomsskolen, var det flere av de voksne som sluttet samtidig, av ulike grunner. Da gikk lederansvaret til Erna og hennes jevnaldrende i KFUK-speiderne i Årstad menighet.

En gang i uken hadde Erna ansvaret for å legge opp speidermøtene med meisene i alderen syv til ti år.

– Jeg skulle lære dem de grunnleggende tingene om speiding, sier Erna. – Å klare seg i naturen, hele den filosofien og moralen som speiderne har, om å hjelpe andre, men også mestre ting. Alt fra knuter til bollebaking til samlingsstund.

Ettersom dette var KFUK-speiderne, betydde samlingsstund andakt. Å fortelle om Jesus var også en del av arbeidet som meisemor for Erna.

Det største ansvaret var imidlertid å ta med barna på leir.

Årstad kirke eier et populært leirsted på Askøy utenfor Bergen, som ble kalt Årstadhiti. Hit dro de ofte på leir i helgene, med 14 år gamle Erna og hennes jevnaldrende som ledere. Erna husker at de måtte ta med barna og gå lange strekninger i terrenget for å komme til leirstedet. Der var det speideraktiviteter gjennom hele helgen, og mye å organisere med matlaging og ansvar for 25 speiderbarn.

I KFUK-speiderne ga de tillit til de unge lederne. Det var viktige erfaringer. Erna, som allerede var ansvarsfull, vokste ytterligere på erfaringen som meisemor. Men Erna reiste også på større speiderleirer, der hun ikke selv var leder.

– Mitt beste minne fra speideren er vennskapet, sier Erna. – Å reise på tur, å delta på det som speider selv.

Da Erna oppdaget politikken, var det slutt på speidertiden. Samtidig som hun meldte seg inn i Unge Høyre, sluttet hun som meisemor. Politikken var altoppslukende.

Men erfaringene fra å være leder for småmeiser skulle komme godt med, også i Unge Høyre. Ikke minst kunnskapen om å kunne lage mat til 25 mennesker.