Shilpi Somaya Gowda

Gyllen sol

Roman

Oversatt av Sidsel Mellbye, MNO

SHILPI SOMAYA GOWDA

Indias datter, 2011

THE GOLDEN SON

Copyright © 2015 by Shilpi Somaya Gowda

Published by arrangement with Ulf Töregård Agency AB

Norsk utgave © juritzen forlag as 2015, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion & Prose

Omslagsfoto: Martin Harvey, Digital Vision og Veni, iStockPhoto

Illustrasjoner: blue67design / Shutterstock

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-863-6 (ePub)

ISBN 978-82-8205-691-5 (trykk)

Når du skal gi noen et råd, fremstå som om du minner ham på noe han har glemt, og ikke på lyset han var ute av stand til å se.

Baltasar Gracián

Maya med hareskåret

Anil Patel var ti år gammel første gang han opplevde en av pappas meglinger.

Barn fikk vanligvis ikke lov til å være med på disse møtene, men det ble gjort unntak for Anil siden han en dag ville arve farens rolle. Som det eneste barnet som var til stede, gjorde han seg så usynlig som mulig og krøp sammen i kroken i forsamlingsrommet. Møtene foregikk alltid her: den beste plassen i det største huset i den lille landsbyen som lå omgitt av vidstrakte åkrer i Vest-India. Rommet var Det store husets bankende hjerte, der familien spiste måltidene sine, pappa leste avisen, mamma stoppet og reparerte, og Anil og søsknene hans raste gjennom skolearbeidet før de gikk ut for å leke. Sentrum i forsamlingsrommet var et digert bord av tre – bordplaten var like tykk som fire fingre til sammen, de utskårne bena så store og kraftige at hånden til en voksen mann ikke klarte å ta rundt det – et bord så tungt at det måtte fire mann til for å løfte det, selv om det ikke var blitt flyttet en meter på flere generasjoner.

I dag satt pappa øverst ved det praktfulle bordet med Anils tante og onkel på hver side av seg. Slektninger, venner og naboer sto i respektfull avstand. Rommet var fullt av mennesker. Men sentrum for dagens megling, Anils kusine Maya, var ikke der. Maya, som var født med hareskår, var datter av pappas søster, og ektemannen mente dette var en forbannelse over den familien han hadde giftet seg inn i. At Anils onkel var gått med på å komme hit og la en megler fra konas klan lede familiedisputten fremfor en av sine egne, var viktig, men ikke overraskende. Pappas ry for rettferdighet og klokskap strakte seg langt utenfor eiendommen deres.

Anils onkel krevde at han burde løses fra ekteskapet for å kunne stå fritt til å finne en annen kvinne som kunne gi ham normale, friske barn. Mayas skavank, sa han, var bevis på at konas livmor var besudlet, at hun ikke ville gi ham annet enn ulykke og jenter som ikke kunne giftes bort, og som ville bli en byrde. Pappas søster satt i nærheten og gråt inn i sarien sin.

Pappas ansikt var uttrykksløst mens han lyttet. Så rådførte han seg med astrologen som han hadde tilkalt, og ba ham lese Mayas fødselsdiagram. Astrologen fant intet unormalt: Maya var født under en lykkelig stjerne, ingen formørkelser hadde inntruffet under svangerskapet. Til slutt vendte pappa seg mot sin yngre søster. Elsket hun Maya? spurte han. Var hun hengiven overfor sin ektemann? Ville hun ofre alt som var nødvendig for deres helse og lykke? Til alle spørsmålene nikket hun ja, fremdeles gråtende. Ektemannen stirret ned i bordet så lenge at Anil ble redd for at han kanskje ville oppdage initialene som han og brødrene hans nylig hadde risset inn i bordkanten.

«Dette er en veldig vanskelig sak,» begynte pappa etter at alle andre hadde talt. «Selvfølgelig ville ingen ønsket seg det som har hendt med Maya. Men som dere har hørt av astrologen, stammer ikke problemet fra svangerskapet eller fødselen. I dette tilfellet kan vi ikke legge større skyld for Mayas tilstand på moren enn på faren.»

Alle gispet. Anil holdt pusten. Selv som tiåring forsto han hvor farlig det var å true en annen manns stolthet. Høylytte krangler hadde brutt ut mellom slektningene hans om mye mindre saker enn dette. Alle øyne i rommet vendte seg mot Anils onkel, som så sjokkert ut ved tanken på at Mayas defekt kunne være hans feil. En dyp rynke dukket opp mellom øyebrynene hans.

«Så derfor,» fortsatte pappa, «må vi vende oss mot barnet. Hva vet vi om Maya?»

Et øyeblikk var Anil forvirret. Hva var det å vite om et lite barn, som ikke engang var til stede? Da han så seg rundt, så han at andre også var forvirret.

«Maya,» gjentok pappa. «Navnet betyr illusjon. Hva er en illusjon? Noe som lurer øynene våre? Noe som ikke er slik det fremstår? Bhai,» han henvendte seg til svogeren og strakte hånden ut mot underarmen hans, «du er for smart til å bli lurt, ikke sant? Du vet at din virkelige datter ikke er dette hareskåret. Du vet at din datter, din ekte datter, er vakker og lojal og vil gi deg mange år med omsorg og lykke, gjør du ikke?»

Anils onkel stirret på pappa i flere sekunder. Rynken mellom brynene hans ble mykere, og han ristet sakte på hodet. Bevegelsen var så liten at alle ventet til han nikket igjen, så begynte forsamlingen å mumle bifallende. Anils tante sluttet å gråte og snufset kraftig et par ganger. Pappa smilte og lente seg tilbake. «Så det vi må gjøre er å avdekke din virkelige datter. Det kreves en sterk og dyktig mann. Er du klar for oppgaven, bhai? Ja? Utmerket.»

Tre uker senere tok Anils far og onkel Maya med seg til den veldedige helseklinikken som var på gjennomreise i en naboby, der hun gjennomgikk en timelang gratis kirurgisk behandling for å reparere den spaltede leppen. Ingen andre kjente til noe som dette, men pappa var en av få personer i landsbyen som kunne lese avisen fra byen. Noen få måneder senere var Maya fullstendig kurert etter inngrepet. Da bandasjene ble tatt av, var illusjonen borte. I stedet var det kommet et smil like vakkert og feilfritt som hos de tre yngre søsknene hennes, som ble født senere. Hvert år etterpå, på Mayas fødselsdag, kom foreldrene hennes med velsignet frukt og blomster som gave til pappa.

*

Den kvelden pappa vendte tilbake fra klinikken, etter at mamma og Anils fire yngre søsken hadde sovnet, satt Anil sammen med faren sin i forsamlingsrommet, på den andre siden av det store bordet. Sjakkbrettet sto mellom dem.

«Jeg har aldri sett dem slik, » sa Anil. Tanten og onkelen hadde begge grått da de forlot Det store huset med Maya.

Den ene munnviken til pappa trakk seg oppover i et trett halvsmil. «Onkelen din er en god mann innerst inne. Han trengte bare litt veiledning for å finne den rette veien.»

«Hjalp du ham?» Det kom ut som et spørsmål, selv om Anil ikke hadde ment det sånn.

Pappa vugget på hodet og strakte tommelen og pekefingeren i været, med en centimeters mellomrom. «Det var egentlig legen.»

Farens øyelokk begynte å bli tunge, men Anil var ivrig etter at han skulle fortsette å snakke. «F-fortell meg om det,» stammet han. «Vær så snill?»

Pappa rullet brikken han vurderte mellom fingrene før han satte den ned på brettet. Han lente seg tilbake i stolen og foldet hendene over magen. «Det var satt opp et stort telt utenfor markedsplassen, rett overfor boden med kokosnøtter. Femti mennesker sto i kø utenfor. Innenfor var det rad på rad med spedbarnssenger. Legen kom bort og forklarte hva han ville gjøre for å rette på Mayas leppe. Han viste oss bilder av andre barn han hadde behandlet, før og etter.» Pappa ristet på hodet, en gang. «Trolldom. Virkelig et mirakel.»

Pappa flyttet tårnet frem på brettet og så opp, med blanke øyne. «Du må bli lege,» sa han til Anil. «Du kan utrette store ting.»

DEL I

images1images

ANIL KUNNE IKKE finne de riktige ordene, uansett hvor mange ganger han stokket dem om i hodet. «Mamma, da, du trenger ikke gjøre alt dette,» brast det ut av ham, og han angret ordene med det samme de hadde forlatt munnen hans. Ikke på grunn av det foraktfulle blikket de møtte, heller ikke fordi det var et fåfengt ønske, men fordi bønnen fikk ham til å høres mer ut som et barn enn en mann på treogtjue som skulle ut på sitt livs reise.

Moren så på ham for å vise at hun hadde hørt ham, før hun snudde seg og fortsatte å dirigere to yngre fettere som holdt på å henge ranker av ringblomster over dobbeldørene. Anil visste at det ikke var mulig å stagge flommen av aktivitet som var godt i gang. Han hadde våknet om morgenen til duften av et festmåltid som var underveis, og falt i søvn sent kvelden før til lyden av tjenerne som strevde med å laste de to enorme koffertene hans opp på taket av Marutien.

Folk hadde begynt å komme tidlig på formiddagen, etter at kuene var melket, kyllingene foret og åkrene stelt. Den daglige rytmen i Panchanagar startet ved daggry, men først etter at de faste gjøremålene var avsluttet, foregikk det andre ting. Nå, uten spor av morgenduggen og med den brennende solen høyt oppe, var den støvete plassen foran Det store huset full av familie og naboer. De gled inn i huset for å få varm chai og den overdådige lunsjbuffeen, og hver eneste en gikk bort til Anil for å ønske ham alt godt. Noen av ansiktene var kjent; mens andre slet Anil med for å finne et snev av gjenkjennelse bak de krumme skuldrene og det tynne håret som hadde forvandlet dem i løpet av de seks årene han hadde vært borte. Han hadde vært tilbake i landsbyen i bare en uke, men hadde allerede trang til å forlate den.

Stående ytterst på verandaen gransket Anil flokken og fikk øye på sin lillesøster Piya, som sto og snakket med en kvinne med en flom av hår nedover ryggen på plassen nedenfor. Idet Anil nærmet seg dem, strakte Piya ut en slank arm og la den rundt livet på ham. «Som sagt er hele denne feiringen større enn bryllupet mitt kommer til å bli.» Hun smilte opp mot ham og ristet ertende på hodet før hun vendte seg mot venninnen igjen. «Men ditt kommer selvfølgelig først.»

Den andre kvinnen la hodet på skakke og smilte akkurat så svakt at et lite mellomrom mellom de to fortennene kom til syne, og med et rykk kjente han henne igjen. «Leena.» Han hadde ikke sett henne på flere år, og aldri uten de to lange flettene hun hadde som jentunge. Nå var hun en voksen kvinne, med skarpskåret nese og høye kinnben og buede øyebryn over varme, brune øyne. Han kremtet. «Det var lenge siden … hvordan har du det?»

«Hun kommer også til å reise fra meg,» sa Piya, «for å gifte seg.»

Anil smilte til Leena. «Er det sant?»

Leena trakk på skuldrene og ristet på hodet til svar. «Gratulerer, Anil. Foreldrene dine må være veldig stolte.»

«Ja, vi er veldig stolte, alle sammen, storebror.» Piya klemte seg tettere inntil ham. «Dette har tatt lang tid. Husker du den lille fuglen? Den i kokospalmen?»

«Ja!» sa Leena. «Vi klatret om kapp til toppen.»

«Du kom dit først.» Anil pekte på Leena. «Og begynte å kaste kokosnøtter ned på oss.»

«Ikke på dere, til dere. Jeg har aldri sett noen som var så dårlige til å ta imot, dere spredte dere som maur.» Leena lo, og fingrene for opp til leppene. «Og den stakkars lille fuglen. Å, jeg hadde så dårlig samvittighet.» Hun ristet på hodet. «Gudskjelov at du visste hvordan du skulle spjelke benet til den kunne fly igjen. Det hadde vært veldig dårlig karma for meg hvis du ikke hadde reddet den.»

«Du hadde fuglen på rommet ditt i flere uker, hadde du ikke?» sa Piya.

Anil nikket. De andre barna var lei seg da det ble tid for å slippe fuglen løs, men han husket at han svulmet av stolthet da han så den lille skapningen sparke ifra mot vinduskarmen og fly sin vei. «Jeg matet dem for hånd, most yoghurt og ris.» Han smilte og ristet på hodet. «Mamma var ikke så veldig glad da hun fant all maten jeg hadde gjemt på rommet mitt.»

«Vel vel, alt dette snakket gjør meg skrubbsulten.» Piya tok Anil i armen. «Kom, vi går og får oss litt lunsj.»

Leena unnskyldte seg og sa at hun måtte hjem; hun og Piya omfavnet hverandre og avtalte å treffes neste dag. Anil merket at den lille oppturen i humøret forsvant igjen idet Leena gikk sin vei.

*

Etter at Anil var ferdig med å spise, både den beskjedne porsjonen han hadde tatt selv og den store fra moren sin, bøyde mamma seg frem for å ta tallerkenen hans og hvisket, «Han er våken nå, du kan gå.»

Anil stilte seg i døråpningen inn til farens soverom. Pappa satt rett opp i sengen og stirret ut av vinduet. Håret, som en gang hadde vært tykt og svart, var blitt så tynt at skallen var synlig. Det hvite kinnskjegget som lå strødd som mel over ansiktet, kunne ikke skjule de slappe hudfoldene.

Pappa snudde seg da døren knirket. Da han fikk se Anil, lyste han opp, og ansiktet ble gjenkjennelig igjen. Han kremtet og klappet på sengen. «Kom.»

Anil satte seg og tok pappas hånd mens han la fingrene tilfeldig rundt pulspunktet. «Hvordan har du det, pappa?» Han vurderte farens hjerteslag som normale, slik de hadde vært de siste dagene.

«Utmerket.» Pappa smilte bredere. «Det er bare en ekkel influensa. Jeg er på bena om en dag eller to.» Han klappet Anil på hånden. «Men flyet ditt venter ikke.»

«Jeg kan forandre –»

Faren viftet hånden foran ansiktet som om han slo vekk en usynlig flue.

«Tøys,» sa han. «Dette er den stolteste dagen i livet mitt, gutt. Ikke la meg vente lenger.»

Anil begynte å snakke, men stemmen stanset i halsen, og han trykket pappas hånd i stedet. Farens talegaver hadde han ikke arvet.

«Før du reiser, gutten min, kan du sende inn Chandu.»

«Hva er det, pappa?» Anils yngre bror, Chandu, hadde fremdeles vært barn da Anil reiste hjemmefra, men personligheten hans var tydelig allerede den gangen. Han fikk ofte skjenn for å skravle i skoletimene og var blitt sendt hjem mer enn én gang for bråk i skolegården. Med sju år og tre søsken mellom dem følte Anil seg mer som en onkel til Chandu enn en bror.

Pappa ristet på hodet. «Han er havnet i en dårlig gjeng som setter gale tanker i hodet hans. Chandu er smart, men han er sta. Han vil finne ut av ting selv. Han synes ikke det er rom for ham her. Jeg prøver å finne en oppgave til ham i gårdsdriften. Broren din vil lykkes, det er jeg sikker på –» Anil visste ikke om dette var riktig, eller om faren bare manglet evnen til å være objektiv om sin egen sønn. Han reiste seg og bøyde seg frem for å omfavne ham, så berørte han føttene hans.

«Og gutten min,» sa pappa da Anil sto i døren. «Vær varsom med moren din. Dette er tøft for henne.»

*

Nå da han hadde sagt farvel til faren sin, var Anil ivrig etter å dra. Han fikk et glimt av mamma i den papegøyegrønne og oransje sarien, en av de fine av silke som hun bare brukte ved spesielle anledninger. Hun bar et fat med søtsaker og tråklet seg gjennom flokken. Moren beveget seg gjennom livet som om hun aldri hadde hastverk, likegyldig til sånne ting som togtider og avtaler, et trekk som Anil ble helt gal av.

«Mamma.» Han grep etter albuen hennes. «Vi må dra snart. Det er sent.»

Hun insisterte på først å gjennomføre en Ganesh puja-seremoni for å velsigne Anil på reisen. Mens alle fulgte med fra verandaen utenfor, krysset han terskelen til Det store huset for siste gang og bøyde seg under rankene av duftende ringblomster. Panditen fremsa bønner for å fjerne alle hindringer han kunne møte underveis, og Anil gikk barbent mellom de røde og hvite krittmerkene som prydet veien han skulle følge, tvers over verandaen og ned trappen.

Han så mamma fordele og laste folk inn i forskjellige biler mens han sto på siden sammen med brødrene Nikhil og Kiran. Nikhil var bare to år yngre enn Anil, men hadde alltid virket yngre med sin spinkle skikkelse. «Hvor er Chandu?» spurte Nikhil og kikket rundt etter den yngste broren.

«Pappa ba ham bli hjemme,» sa Anil.

«Ja vel, han kan ikke rote det altfor mye til på én dag,» sa Nikhil. Da Anil hadde forlatt Panchanagar, var det Nikhil som var blitt pappas lærling, og han var rette person til rollen – alvorlig og ansvarlig, nesten på grensen til å være humørløs.

«Pappa kaster bort tiden.» Kiran ristet på hodet. «Nytter ikke å rette ut en krokete gren.» Kiran, som nettopp hadde avsluttet skolen, hadde aldri overveid å gjøre noe annet enn å gå inn i familiens gårdsdrift. Han passet godt til den fysiske siden av gårdsarbeid; sterk og rask, utvilsomt den beste cricketspilleren av de fire brødrene.

Anil så på ham. «Hva, det mener du vel ikke?»

Kiran hevet et øyebryn. «I fjor skulket han skolen for å tilbringe dagen med en gjeng eldre pøbler som raste rundt på scootere og drakk toddy av palmekvae.»

«Ikke bra,» sa Nikhil. «Jeg tror ikke pappa vet hvor ille det er engang. En av Chandus venner dyrker bhang på bestefarens jord. Litt bhang lassi på holi er én ting, men denne fyren tilsetter den noe for å gjøre den sterkere og selger den i byen til turister som en slags urt som skal vise veien til innsikt.»

Nikhil bøyde seg og rykket opp et stikkende ugress som lå krøllet sammen under flisene på verandaen. «Det er bare snakk om tid før en av turistene våkner opp etter å ha blitt ranet og sender politiet etter de bøllene. Ikke sikker på om Chandu er med på det, men det ville ikke forundre meg.»

«Herregud.» Anil tok av seg brillene og tørket bort en flekk fra glassene. Han visste at brødrene mislikte Chandu for at han alltid snek seg unna plikter. Dette hørtes mer alvorlig ut, men samtidig ikke noe som ikke pappa kunne takle.

Omsider, etter at mamma hadde klart å få ikke mindre enn trettiseks mennesker inn i fire biler, var det på tide å dra. Mange flere gjester ble igjen, ikke på grunn av manglende lyst, men manglende plass. De fleste familier hadde sendt en delegat for at Anil skulle føle den samlede tyngden av gode ønsker når han forlot hjemmet sitt.

Etter at alle var plassert og bildørene låst, kom en nesten gjenglemt fem år gammel fetter løpende ut av de tette buskene, og det oppsto kaos til barnet fant en plass på et eller annet fang. Mamma lukket bagasjerommet på bilen, som inneholdt nylaget mat nok til tre ganger hele familien, så presset hun sin omfangsrike skikkelse med litt strev inn i baksetet. Nikhil vred om tenningsnøkkelen og kjørte av gårde i en støvsky som resten av karavanen skulle kjøre høytidelig gjennom da de forlot den lille landsbyen Panchanagar og fortsatte i ti timer på humpete veier til Sardar Vallabhai-flyplassen i Ahmedabad, den største byen i staten Gujarat, India. Anil grep etter armbåndsuret som pappa hadde gitt ham i avskjedsgave. Stållenken skinte, og sølvskiven var gjennomboret av blå tall og selvlysende visere. Det var to urskiver; én var innstilt på tiden her i Panchanagar, den andre på tiden i Dallas, Texas. Mer enn ti timer skilte hans gamle og nye hjem, og det kom til å ta en hel dag i luften å krysse avstanden. Og likevel var begge målingene av reisen ubetydelige sammenlignet med hvor mye av livet hans som var brukt til å forberede den.

*

Lenge før denne dagen, før han var den første som forlot landsbyen for å gå på universitet i stedet for å dyrke rismarkene som dekket eiendommen deres, var Anil foreldrenes førstefødte sønn.

Jayant og Mina Patel hadde fire barn til – Nikhil, Kiran, Piya og Chandu. Store familier var vanlig i samfunnet de tilhørte. Den utvidede klanen, kjent under kjælenavnet til Anils oldefar, «Moti» (storebror) Patel, eide det meste av landområdene nesten en mil i alle himmelretninger fra Det store huset. Anil var den siste i rekken av eldstesønner, medregnet faren og hans bestefar før ham. Dermed hadde forventningene til ham alltid vært tydelige. En dag skulle han arve farens rolle som leder av klanen, være ansvarlig for gårdsdriften og økonomien, og megle i familiekrangler. Som gutt hadde Anil fulgt faren ut på åkrene hver dag, lært å dyrke ris på rismarkene, høste den mest mulig effektivt, tørke den i solen og bunte den sammen i jutesekker som ble fraktet til markedet.

Anil lærte raskt, slik lærerne hadde bemerket da han begynte på den lokale skolen. Han var den første i klassen som lærte å lese, den første som kunne gangetabellen utenat. Hver dag forlot han skolen med en stabel bøker bundet sammen med hyssing, som han holdt mellom tommel og pekefinger og gikk og slengte på. Hyssingen etterlot en dyp, rød grop som han så på med stolthet etter den lange vandringen hjemover. Etter at han hadde jobbet med pappa ute på markene, leste han i skolebøkene til sent på kveld og lånte parafinlampen som pleide å stå ute på verandaen i tilfelle nattlige besøk til latrinen. En gang da han glemte å sette den tilbake før han gikk og la seg, ramlet Nikhil ned trappen ute og forstuet ankelen. Men senere var alle enige om at det hadde vært verdt det siden Anil fikk toppkarakterer i matematikk. Etter hvert som Anil utmerket seg i skolearbeidet, ga pappa ham fri fra gårdsarbeidet, og nå var brødrene hans blitt gamle nok til å kompensere for fraværet.

Helt siden den dagen pappa kom hjem fra klinikken med Maya, delte han og Anil en stilltiende forståelse av at han kom til å velge en annen vei. De var sammen om å bygge Anil opp til å bli den som våget seg utenfor Panchanagar og de begrensede mulighetene der. Anil nileste realfagsbøkene sine og studerte skissene av menneskets anatomi til han kunne navnet på hvert eneste organ, hver muskel og knokkel. Etter at han var vokst fra skolens hjelpemidler, fikk han tilsendt vitenskapsmagasiner og bestilte The Atlas of Human Anatomy fra Jaypee Brothers i Delhi. Hver gang familiehunden Koocharoo, som sov og streifet omkring ute, kom tilbake med en død mus eller hare, satte Anil seg på verandaen og skar den forsiktig opp med den minste kniven han hadde lurt til seg fra kjøkkenet mens kokken tok seg en blund. Tolv år gammel hadde han gitt avkall på både utallige cricketkamper etter skoletid og dovne sommerdager. Der, i landsbyen Panchanagar, etter flere generasjoner av bønder, omgitt av åkrer og enger, forberedte Anil seg på en dag å bli lege.

Først da han begynte å studere medisin i Ahmedabad, forsto Anil betydningen av denne innsatsen. Medstudentene, fra velstående familier i storbyene, hadde fått profesjonell privatundervisning i flere år; skolene deres hadde biologilab med dissekeringsprøver, de hadde fulgt foreldrenes legevenner som skygger på sykehuset. Det eneste de så i Anil, var en landsbygutt, og han ble smertelig klar over sin mangel på finesse i alt fra datamaskiner til populærmusikk. Anil holdt seg for seg selv og brukte all sin tid på å studere, oppsatt på å vise seg like dyktig som studiekameratene.

Seks års medisinstudier hadde tatt ham bort fra hjemmet, og ikke bare fysisk; det hadde gitt ham smaken på en annen verden. Fakultetsbiblioteket hadde tallrike avdelinger med emner som bare utgjorde ett kapittel i Anils enkle fagbok. Storbyen Ahmedabad kokte av ti tusen ganger flere innbyggere enn i landsbyen hans. Det var denne smaken på verden som ble liggende i Anils munn som restsmaken av søt paan og lokket ham til å finne en ettertraktet turnusplass i Amerika. Lærerne hans advarte ham om at det ville bli nesten umulig for en utenlandsk student å få plass på et større sykehus i en storby, men Anil hamret ned stadig flere søknader. Til slutt var det bare tre studenter i klassen hans som mottok tilbud om plass utenfor India: To skulle til England og til Singapore, og Anil fikk plass på Parkview Hospital i Dallas, et av de travleste sykehusene i USA.

«Jeg skjønner ikke hvordan du skal klare deg der, helt alene.» Mammas ord rykket Anil tilbake til nåtiden. «Ingen som lager mat til deg, ingen som tar vare på deg. De sier at maten er forferdelig – smakløs og kjedelig og veldig mye kjøtt.» Hun spyttet ordet ut som om det virkelig var kjøtt. «Du kommer til å være tynn som en strek når du kommer tilbake, og hvordan skal vi finne en god kone til deg da?»

Piya smekket med tungen. «Mamma, slutt å plage livet av ham med giftermål, hører du?»

Anil smilte, takknemlig over at lillesøsteren hadde insistert på å bli med, til tross for at hun hadde lett for å bli dårlig på lange bilturer. Mamma blunket et par ganger mot Piya, som om hun prøvde å kjenne igjen datteren sin. «For noe tøys.» Hun ristet på hodet. «Gutten min, jeg legger noen tulsiblader og malt gurkemeie i den brune kofferten. Gurkemeien holder deg frisk hvis du tar den hver dag. Hoste, forkjølelse, mageproblemer, hodepine, leddsmerter—gurkemeie helbreder alt sammen. Hvorfor tror du jeg er kvitt leddgikten når min stakkars mor nesten ikke kunne bruke hendene sine?»

«Mamma, du er for ung for leddgikt,» sa Anil. Hun var åtte år yngre enn pappa, og det eneste tegnet på at hun ble eldre, var noen få grå hårstrå i tinningen.

Mamma stirret ut av vinduet, tankene var tydeligvis mer hos den avdøde moren enn hos barna ved siden av henne. Etter noen minutter snudde hun seg mot Anil igjen. «Og gutten min.» Hun presset håndflatene sammen med alvor i blikket. «Ikke glem å be hver morgen. Gud er den eneste som kan beskytte deg der borte.»

«Ja, mamma.» Ikke glem å skrive hver uke – ring når du kan – ikke stol på noen – vær forsiktig – ikke rør kjøtt eller alkohol – og kom tilbake så snart du kan. Anil gikk i tankene gjennom mantraene som mamma hadde plantet i ham i flere måneder, før han husket at han snart ville være så langt borte at han ikke ville høre stemmen hennes i det hele tatt.

«Du kan gjøre alt hva du vil, Anil, hva som helst,» klaget mamma da han bekjentgjorde beslutningen om å ta turnustjenesten i Dallas. «Du er så smart, så talentfull. Hvert eneste sykehus i Gujarat hadde vært glad for å få deg. Hvorfor må du reise så langt bort?»

Mamma trodde at hvert skritt Anil tok bort fra Panchanagar var midlertidig; hun regnet med et bånd til hjemmet som han ikke lenger følte. Men som bondesønn visste han godt at problemet med å så var at du aldri kunne være sikker på hvordan frøene ville vokse. Noen ganger ville de muteres eller kryssbefrukte, blåst med vinden fra én åker til den neste. Om et år fra nå, etter at han hadde fullført turnustjenesten med suksess, ville Anil bli i USA for å fullføre en to års turnustjeneste i indremedisin, og samtidig velge spesialitet og praksis videre. Da ville mamma ha vent seg til Anils fravær og ikke bli så fortvilet ved tanken på at han reiste sin vei for godt.

Parkview – det idylliske navnet mante frem bølgende gressletter med det anerkjente sykehuset liggende omgitt av trær og blomster. Der ville det ikke spille noen rolle hva Anil het til etternavn, hvilken kaste han kom fra, at familien var bønder, eller hvor mange mennesker han hadde bestukket. I Amerika kunne han lykkes på egen hånd, bygge opp sitt eget ry. Han ville ikke lenger være kjent som den eldste sønnen til Jayant og Mina, eller som landsbygutten. Kollegene ville bare kjenne ham som Anil Patel, og suksess eller fiasko ville avhenge av ham alene.

Nå, mens familiekaravanen rullet inn på flyplassen, skjøv Anil til side et snev av angst over å forlate alt han kjente. Han ville bare se fremover: forbi det store, seremonielle måltidet han skulle delta i på flyplassen, forbi de mange gruppefotografiene han måtte stille opp på, forbi den endeløse nattehimmelen som han ville fly inn i mot sitt nye liv i Amerika.

*

Flere timer senere, da han satt på et fly for første gang i sitt liv, og fedrelandet gled bort under ham, tenkte Anil tilbake på dagens begivenheter, på sitt tilfeldige møte med Leena. Hun hadde vært hans faste følgesvenn i årene før skolearbeidet drev ham innendørs. De hadde gjemt seg for hverandre i åkrene med høye sukkerrør og passet på ikke å komme borti et frittstående, raslende rør og røpe hvor de var. Leena var modig, den eneste som ikke skvatt bakover når de støtte på en slangefamilie i buskene mens de lot som om de lette etter tigre. Hun hadde vært den første til å utfordre Anil til å klatre opp i en kokospalme, og brukte sine grove fotsåler til å klatre opp den smale stammen. Den første gangen Anil prøvde, falt han ned rett på skulderen, og timene i skjønnskrift ble vanskelige i flere uker. Det var nok en brist i rotatormansjetten, skjønte han senere, men han slo det bort den gangen, flau over å komme til kort overfor en jente.

En dag da begge to hadde lekt ute, trakk Anil hånden opp av lommen. «Se,» sa han, og brettet ut fingrene for å vise to tynne beedis i håndflaten. De var så bøyd og mørke at de nesten kunne tas for kvister, men Leena kjente dem med det samme.

Hun så nærmere på dem. «Hvor fikk du dem?» spurte hun hviskende, selv om de var alene ute uten fare for å bli hørt. Det var sent på ettermiddagen, den tiden når mennene avsluttet arbeidet ute på åkrene. Kvinnene holdt på med å lage aftensmåltidet og ville ha barna unna. Skolen var slutt, og ingen kom til å se etter dem før om tidligst en time, når det begynte å skumre. Ulovligheten i det de gjorde, lå i den tykke, søte, klamme luften mellom dem.

«Hjemme hos onkelen min. Faren min sendte meg for å levere en konvolutt, men det var ingen hjemme der. Jeg så esken stå med lokket åpent ved siden av stolen hans. Det var så mange, han oppdager det aldri.» Anil hadde vært så redd for å bli tatt at han hadde stappet de håndrullede sigarettene dypt ned i lommen og ikke tatt dem frem før nå. Hele skoledagen hadde han dirret av forventning etter å vise henne dem. «Kan du … Har du?»

«Nei! Aldri.» Leena trakk seg unna. Et øyeblikk etter hvisket hun, «Har du?»

Anil ble forbauset. Kunne hun ikke se rett gjennom ham? «Nei, men jeg har hørt at det kan få deg til å se figurer på himmelen og høre Krishnas fløytemusikk.» Han gjentok det han hadde hørt en av guttene på skolen si.

Leena gjorde store øyne. Sakte åpnet leppene seg i et smil og avdekket mellomrommet mellom tennene hennes. Andre barn ertet henne av og til for dette, men Anil hadde alltid likt det. Han visste at han hadde fått et ekte smil fra henne når han fikk et glimt av det mellomrommet, i stedet for bare lukkede lepper.

Anil visste hva hun ville si før han spurte. «Har du lyst til å prøve?»

De satt med bena i kors overfor hverandre nederst i kløften som dannet grensene for eiendommen mellom de mange hektarene til Patel-familien og det lille jordstykket til Leenas familie, ett av mange som grenset til Patel-familien. Da Anil tente beedis og rakte henne den ene, tok Leena et lite drag og begynte med en gang å hoste. Anil gjorde det samme etter å ha tatt et drag selv. Begge lo mens de hostet, tørket tårer fra øynene og prøvde å holde balansen mens de tviholdt i de små sigarettene.

Leena prøvde på nytt, tok et nytt drag og blåste røyken rett ut denne gangen. Øynene glitret. Anil prøvde en gang til, inhalerte langsommere og kontrollerte utblåsingen til han også klarte å røyke uten å hoste. Skinnet av glørne i enden av beedisen danset og hoppet foran Anils øyne. Bildene ytterst i synsfeltet, banantrærne og de duvende, høye gresstråene, var litt uklare, og han begynte å føle seg svimmel. Følte Leena det samme? Bakken ropte på ham, og Anil la seg ned på ryggen. Leena la seg ved siden av ham, og en kort stund lå de og så på himmelen der skyene drev forbi høyt oppe.

«Faren min hadde drept meg hvis han tok meg i å røyke disse,» mumlet Leena med lav stemme.

«Moren min ville drept meg,» sa Anil, og tenkte ikke bare på sigaretten, men på at Leena var der. «Det tar seg ikke ut,» hadde mamma sagt noen uker tidligere. «Du er ingen liten gutt lenger, Anil, du kan ikke løpe rundt og leke med jenter i din alder.» Han hadde nettopp fylt fjorten. Leena var nesten tolv. Hun hadde ikke utviklet bryster ennå, slik som noen av jentene på skolen. Gutter og jenter var blitt delt i forskjellige klasserom noen år tidligere, en praksis som var ment å gi begge grupper sjansen til å fokusere på skolearbeidet, men som hadde motsatt virkning. Guttene i Anils klasse tenkte visst ikke på annet enn jenter, sendte lapper og avslørende bilder rundt i klasserommet når læreren sto med ryggen til, fortalte hverandre historier ute i skolegården. Og som Anils mor aldri lot ham få glemme, hadde Patel-familien en viktig rolle i samfunnet og burde ikke omgås en beskjeden familie som Leenas.

Anil var ør i hodet, en behagelig summing som føltes som om noen sang lavt inn i øret hans. Beedien hadde nesten brent seg ut. Han tok et siste drag og knuste den i gressbakken med fingrene. Leenas beedi var også borte, og hun holdt den åpne håndflaten opp over seg og tegnet omrisset av en sky med fingeren. Han kikket stjålent på profilen hennes, den mykt buede nesen, den skarpe vinkelen på haken, glimtet av gull mot den mørke øreflippen. Hun var ikke konvensjonelt vakker, slik som Bollywoodstjernene med runde hofter og fyldige lepper på fotoene som guttene på skolen gjemte i bøkene sine. Hvis han ble presset, ville Anil ikke kunne forklare hva han syntes var så tiltrekkende med Leena. Men han elsket å se på henne, og når de ikke var sammen, gjennomgikk han trekkene hennes i tankene og begynte alltid med munnen.

Med musikken summende i ørene og de lette hvite skyene drivende høyt oppe, dristet Anil seg til å strekke hånden opp mot Leenas åpne håndflate. Ingen av dem så på den andre idet hendene møttes, filtret seg sammen og gled nedover mellom kroppene deres, med Anils hånd over Leenas. Anil telte bankingen i hodet og prøvde å kontrollere pusten som ble raskere. Han følte en desperat trang til å bøye seg mot henne og kysse henne. I stedet fortsatte han å telle mens han hele tiden var bevisst på hvordan hånden hennes føltes under hans.

Han hadde telt til trettiåtte da han hørte en lyd. Først hørtes det ut som rasling av rørene på åkrene, men lyden ble høyere og nærmere og ble til menneskestemmer. Anil sluttet å telle. Leenas kropp spente seg ved siden av ham. Hva om det var foreldrene hennes som lette etter henne? Hva om det var hans?

Kløften var dyp nok til at man kunne seg tvers over den, ikke ned i den, fra begge sider når man sto et stykke unna. Man måtte gå helt bort til kanten for å se om noen gjemte seg nederst. Derfor var det Anils yndlingssted når de lekte gjemsel, men det fungerte bare hvis han passet på å ligge helt musestille aller nederst i kløften, også når han hørte stemmer på lang avstand over de bølgende åkrene. En mannsstemme, for dyp og sint til å være noen av fedrene deres, kom nærmere og ble tydeligere. Leena begynte å sette seg opp, men Anil klemte hånden sin fast rundt hennes og dro henne ned igjen. De snudde seg mot hverandre og holdt blikket låst idet lydene ble høyere. Stønn. Pesing. En svak kvinnestemme som snakket utydelig. Mannsstemmen, høyere igjen. Rasling. Mer stønning.

Da de ble tydelig at disse menneskene ikke var kommet for å lete etter dem, og faktisk ikke var klar over at de var der i det hele tatt, nikket Anil til Leena, og langsomt satte begge seg opp og kikket over kanten av kløften, så stivnet de til, sjokkert. Bare ti meter unna var rumpeballene til mannen fullt synlige mens han beveget seg voldsomt frem og tilbake, oppå en kvinne.

Det varte et øyeblikk før Anil kjente igjen mannen, en av de mindre jordeierne i nærheten, ikke del av Patelklanen. Han visste ikke hva han het, men Anil hadde sett kona hans og det var ikke denne kvinnen. Ut fra den enkle bomullssarien drapert over hodet og skuldrene og den mørke huden på de nakne bena, var det tydelig at hun var tjenestekvinne. Mannens lendeklede var slengt raskt til side og lå på bakken mellom dem.

Anil og Leena satt ubevegelige og lydløse, men da kvinnen snudde på hodet falt blikket hennes på dem. Et tomt, jaget uttrykk dukket opp i øynene hennes. Leena la hånden på Anils underarm og han forsto hva hun mente: Løp.

De reiste seg opp samtidig, men en skarp smerte skar fra Anils høyre fot opp gjennom leggen og låret. Han skrek og falt ned på bakken igjen der en sverm av bier omga benet hans.

Mannen så opp og oppdaget Leena som sto der. «Hva gjør du? Drittunge! Jeg skal drepe deg!»

Anil så hjelpeløst på og holdt rundt den bankende foten. Han famlet etter brillene sine, som hadde falt ned på bakken. Mannen reiste seg, naken fra livet og ned og begynte å løpe mot dem. Leena pilte frem og plukket opp lendekledet. Hun holdt det opp i luften og skjøt haken frem og utfordret ham til å komme nærmere. Mannen stoppet. Bak ham reiste kvinnen seg, dekket seg med sarien og skyndte seg bort i motsatt retning over jordene.

Anil så minst tre brodder stikke ut av foten sin. Han tvang seg til å puste roligere og plukket dem forsiktig ut, helt bevisst på Leenas tunge pust og mannens rop. Da han hadde trukket ut den siste brodden, reiste han seg og la så lite vekt som mulig på den skadde foten. Han tok Leena i albuen. Hun slengte lendekledet opp i luften, og de pilte av gårde mens mannens rop ble svakere bak dem.

Til tross for smerten kunne ikke Anil huske at han noen gang i livet hadde løpt fortere, og fremdeles var Leena foran ham hele veien til elvebredden. Om morgenen var elvebreddene fulle av kvinner som hentet vann, sent på ettermiddagen av menn som vasket seg etter en dag ute på åkrene. Men nå, i skumringen, var det ingen der. Leena vasset ut i vannet fullt påkledd og dukket helt under overflaten mens Anil satt ytterst på elvebredden og dro håndfuller av søle opp fra elvebunnen for å pakke den rundt foten sin. Etterpå satt de på en bred, flat sten på elvebredden mens Leena langsomt ble tørr i den varme luften og den kjølige sølen trakk smerten ut av Anils sår.

De snakket ikke om det de hadde sett, eller at de bare så vidt hadde kommet seg unna. De sa ingenting om tiden før: sigarettene, beruselsen, de sammenfiltrede hendene eller at de nesten hadde kysset hverandre. Alt sammen – det ømme, det ulovlige, det uskyldige og det brutale – var filtret inn i hverandre og blitt unevnelig.

Samme kveld stanset Anil ved utendørspumpen for å skrubbe lukten av tobakk av hendene før han gikk inn i Det store huset. Da moren oppdaget at han haltet på vei opp trappen til sengen, innrømmet Anil at han hadde tråkket på en bikube og lot henne få smøre salve på foten hans.

Kort tid etter denne dagen, da Anil nærmet seg tenårene, forandret livet seg på mange måter. Han ble mer nøye med skolearbeidet og lekte ikke lenger ute når han hadde fri. De fleste helgene var han til stede ved farens meglinger i stedet for å spille cricket med vennene sine. Skillet mellom gutter og jenter, som hadde begynt i klasserommet, ble større etter som tiden gikk og spredte seg til omgangskretsen. Anil traff Leena av og til når hun gikk til skolen med Piya, men morens misbilligelse av vennskapet deres, sammen med skuffelsen over hans egen feighet, gjorde ham tilbakeholden overfor henne.

Da Anil reiste for å studere medisin da han ble atten, mistet han kontakten med Leena, og med mange andre barndomsvenner. De siste seks årene i Ahmedabad hadde han arbeidet for å rette opp følelsen av utilstrekkelighet som den lille landsbyen Panchanagar hadde belastet ham med. Selv om han ikke hadde sett Leena på mange år, hadde tiden de hadde delt i barndommen, minnene og følelsen han hadde for henne, ligget i dvale, men ikke blitt glemt.