Mari Jungstedt & Ruben Eliassen

En mørkere himmel

Kriminalroman

Oversatt av Ellen Karine Berg

imagesjuritzen forlag

EN MÖRKARE HIMMEL

Gran Canaria Series Book 1

Copyright © Mari Jungstedt and Ruben Eliassen 2014

Published by arrengement with Partners in Stories Stockholm AB, Sweden

Norsk utgave © juritzen forlag as 2015, Oslo

www.juritzen.no

et imprint i

imagesjuritzen-forlagene

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand / Passion & Prose

Omslagsfoto: © Marta Bevacqua / Trevillion Images

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-872-8 (ePub)

ISBN 978-82-8205-752-3 (trykk)

Til Maya,
som ga oss så mye glede i sitt korte liv,
og til våre elskede barn
Leo Caspian, Rebecka, Sebastian, Joachim og Cedric

PROLOG

DET DUFTET SVAKT av urter, og belysningen i det lille rommet var dempet. Fra en høyttaler i taket lød myk, orientalsk musikk. Veggene var mørkbeiset, og i det ene hjørnet sto en grønn plante. Han ba henne kle av seg og legge seg på benken. Hun dro i kjolen, følte seg naken og ubeskyttet. En del av henne ville helst snu og forsvinne ut igjen, men noe holdt henne tilbake. En nysgjerrighet, en forventning om hva som ville komme. En varm kiling krøp langs huden. Munnen ble tørr. Hun fuktet leppene. Han sendte henne et raskt blikk, og i samme sekund gikk det opp for henne hvordan det kunne oppfattes at hun lot tungen gli over leppene. Hun smilte usikkert, kjente at hun rødmet. Hun begynte å fingre med det ene skulderbåndet. Han var høflig og snudde seg vekk da hun lot kjolen gli ned. Hånden skalv idet hun hengte klærne på en krok på veggen. Hun nølte, usikker på om hun skulle beholde trusene på. Hun hadde aldri gjort dette før, visste ikke hvordan det gikk for seg, hva som var forventet av henne.

Hun la seg på magen på benken, som var trukket med skinn. Prøvde å slappe av. Lukket øynene mens hun trakk luften inn gjennom nesen, pustet langsomt ut gjennom munnen.

Den unge mannen snudde seg og la et håndkle over bena og baken hennes, flyttet på det så det ble liggende rett under trusekanten. Bevegelsene hans var så selvfølgelige. Da han berørte henne med fingertuppene, begynte hun å skjelve, enda det var varmt i rommet. Hun så opp. Han hadde tatt av seg den hvite badekåpen. Hun rakk å oppfatte en brun og ung fast guttekropp med svulmende overarmer. Flat, hard mage. Smale hofter. Nesten ikke hår på brystet og små, brune brystvorter. En sommerfugllett kilende følelse mellom bena. Han var iført hvite bomullsbukser. Det myke stoffet strammet over hoftene og den bulende baken. Hun kunne ikke unngå å lure på hvordan han så ut under.

Hun la hodet ned igjen, litt skyldbevisst. Hun måtte konsentrere seg om å slappe av. Akkurat som han som hadde oppfordret henne til å gå hit, hadde sagt. Bare ta alt inn. Leve med. Fokusere på øyeblikket.

Hun merket at den unge mannen snudde seg igjen, hørte hvordan han pumpet olje ut av flaskene på bordet og hvordan væsken surklet mellom fingrene da han gned hendene mot hverandre. Hun trakk pusten dypt. Massøren stilte seg ved siden av henne. Tett inntil. Begynte å stryke henne over den nakne ryggen med lange, faste tak. Ufrivillig stønnet hun svakt. Hendene hans var sterke, bestemte. Hun lukket øynene. Prøvde å følge rytmen i bevegelsene med pusten. Hendene gled over ryggen, han masserte nakken, skuldrene, lot hendene gli nedover mot korsryggen, grep om hoftene, arbeidet med små bevegelser i sirkler, tomlene presset mot den nakne huden.

Han gjorde et opphold, trakk trusene hennes ned og brettet unna håndkleet så baken ble blottet. Knadde den inn så den ble myk og glatt. Nok en gang stønnet hun. Han tok tak i trusene, og med en langsom bevegelse trakk han dem nedover lårene hennes og av. Hun lå helt blottet foran ham. Han fortsatte å kna lårene med faste, bestemte tak. Løftet forsiktig, spredte bena hennes så han kunne komme lettere til innsiden av lårene. Han var kun millimeter fra kjønnet hennes. Det rant mellom bena, hun pustet med åpen munn og presset ansiktet mot den runde åpningen i benken. Han fortsatte å kna henne, så nær han kunne komme uten å berøre underlivet hennes. Hele henne var myk og blank.

Han holdt håndkleet, som hadde havnet nede ved leggene hennes og ba henne snu seg. Mekanisk gjorde hun som han sa, la seg på ryggen, brystene gynget rett ved ham. Han la håndkleet over henne så brystvortene ble skjult, og stilte seg bak henne, ved hodet. Hun lukket øynene. Prøvde å konsentrere seg om bare å være i øyeblikket.

Han sto der, rett over henne. Hun var myk i hele kroppen, avslappet, villig nå, klar til å overgi seg helt og holdent til ham. Han begynte å kna nakken og halsen hennes, lot hendene gli ut mot skuldrene med små, trykkende bevegelser, fortsatte å massere nedover kragebena. Han strøk lett langs håndklekanten, ertende, helt inntil brystet. Hun pustet tungt, og det virket som han også gjorde det. Hun visste ikke om det var av anstrengelse, eller om han også var opphisset. Hun var totalt konsentrert om hendene hans og hvor de ville gli videre. Hvordan de vandret over kroppen hennes. Bestemte, kjærlige bevegelser som fikk det til å slå gnister i underlivet. Hun følte seg ør, fortumlet. Hendene hans, varme og harde, mot hennes myke hud.

Så fjernet han endelig håndkleet helt. Lot hendene gli nedover brystene. Og hun var fortapt.

1

Tirsdag 24. juni

ERIKA BERGMAN STO foran speilet i det spartansk innredede rommet og børstet det lange håret omhyggelig med faste, rytmiske tak for å få det glatt og blankt. Ikke fordi det egentlig spilte noen rolle, han pleide likevel alltid å rufse det til straks han fikk anledning. Hun betraktet den veltrente kroppen sin fornøyd. År med regelmessig yogatrening hadde gjort sitt. Undertøyet hadde hun valgt med omhu, hun visste hva som ventet. En bølge i magen idet hun tenkte på hva som skulle skje senere på kvelden.

Erika smilte for seg selv, det var ikke akkurat den slags trening hun ventet seg da hun bestilte yogareisen til Gran Canaria. Yogasenteret lå ensomt til, langt unna turistkompleksene med deres diskoteker, barer og nattklubber.

Hun kikket ut gjennom vinduet på de over tusen meter høye fjellene som tårnet seg opp rundt omkring, skråningene med fruktavlinger, og lenger borte Atlanterhavets glitrende sjø.

Her var det uvanlig grønt til å være sør på Gran Canaria. Dyrkingen av bananer, papaya, squash, tomater, appelsiner og sitroner strakte seg utover mot rullesteinsstranden nede ved havet. Avsides, et godt stykke unna nærmeste nabo, lå yogasenteret Samsara Soul. Senteret var nesten helt skjult bak en gammel mur som beskyttet mot innsyn og uvelkomne gjester.

I to måneder skulle hun være her, langt fra alt og alle. Bare vie seg til trening, massasjebehandlinger, spaserturer, sol og bading. Komme i balanse slik at hun kunne fortsette livet sitt. Allerede nå følte hun at hun var på riktig vei. Da hun kom hit noen uker tidligere, hadde hun vært et vrak.

Noen romanse hadde hun ikke regnet med, det var en uventet bonus. Hun la fra seg børsten og tok litt rødt på leppene. Fant frem en av de få kjolene hun hadde pakket med seg, og gled inn i den. Stakk føttene i de høyhælte skoene. Sjekket klokken, tiden var inne.

En plutselig bevegelse ved vinduet. En rask, lydløs skygge som gled forbi. Rett utenfor. Så nær at den nesten sneiet vindusglasset. Hun stivnet til. Møtte sitt eget ansikt i speilet og dro kjensel på det skremte blikket. Hun trodde hun hadde reist fra det, lagt det bak seg i Sverige. Men det hadde fulgt etter henne. En lammende følelse av at noen holdt øye med henne. At hun måtte se seg for før hun gikk ut, låse døren etter seg.

Nå var det så lite som skulle til. En stund ble hun stående ubevegelig mens hun lyttet etter lyder, men det var stille. Nesten ubehagelig stille. Ingen pleide å gå forbi utenfor rommet deres, som lå helt i enden og med vinduet vendt ut mot en smal bakside, der det bare fantes noen få busker.

Så ante hun enda en bevegelse i øyekroken, nesten som en fornemmelse, men det var noe. Hun hadde ikke innbilt seg det. En kuldegysning gikk gjennom henne.

Forsiktig listet hun seg bort til vinduet, kikket ut til begge kanter. En firfisle pilte raskt bortover den tørre bakken og forsvant innunder noen busker.

Hun ble stående der en stund og speide ut gjennom glassruten. Noe skjulte seg mellom trærne lenger borte mot muren som omringet senteret. Hjertet slo raskere i brystet.

Da så hun den. Hunden som kom frem mellom buskene, ivrig snusende mot bakken. Den var stor, med støvete, brun pels, og den så pjuskete ut. Erika trakk et lettelsens sukk.

Det var bare en hund.

2

MUSLINGENE SKRAMLET LETT mot aluminiumsspannet han holdt i hånden. Han hadde dykket etter dem samme morgen ved klippene utenfor El Pajar. De var ikke akkurat den sorten han trengte, men kamskjell var ikke lett å finne på Gran Canaria. Tross alt var det symbolikken som var viktigst. Halve spannet var fullt, det burde holde. Rosene hadde vært vanskeligere enn han hadde ventet. Han måtte lete rundt en god stund før han fant riktig farge i en hage et stykke oppe i åsen, ved et hus som virket forlatt. Han hadde tatt seg inn i hagen og skåret av så mange hvite han klarte å få med seg. Han ville ikke kjøpe roser, ville ikke at noe skulle tilbakeføres til ham.

Han hadde fulgt etter dem hele veien fra yogasenteret. De hadde satt seg i bilen ved halv firetiden på ettermiddagen og kjørt strake veien til Arguineguín. Det hadde tatt en time, så de kom frem i passe tid til siestaen var over og butikkene åpne igjen. De parkerte utenfor kjøpesenteret Ancora og handlet det de skulle. Han hadde skygget dem på behørig avstand. Presset kapsen langt ned i pannen for å unngå å bli gjenkjent. Etter et par timer hadde de tatt en kaffe på bar Piporro på strandpromenaden, og så hadde mannen forsvunnet inn i den norske sjømannskirken som lå på klippene helt nede ved havet. Hun hadde gått alene rundt i butikker, og han hadde holdt øye med henne. Hun var så vakker med sin høye, slanke skikkelse, de rene skandinaviske trekkene og det kornblonde håret. Iført en enkel blå bomullskjole og sandaler med høye hæler. Han hadde fått lyst til å gå bort til henne, gi seg til kjenne, invitere på en drink. Sitte sammen med henne og se på solnedgangen. Hun hadde slått seg ned på restaurant Apollo ved havet og bestilt et glass vin. Det varte ikke lenge før mannen dukket opp igjen. Han hadde solbriller og hatt, som om han ikke ville bli gjenkjent. De spiste, pratet og lo på en intim måte. Det syntes på lang avstand at de var mer enn venner. De spiste ferdig middagen, drakk mer vin, og da de hadde avsluttet måltidet, gikk de tett sammen bortover mot et leilighetskompleks ovenfor sjømannskirken. De forsvant inn gjennom en port, og han regnet med at det ville ta tid før de kom ut igjen. Det gjorde ingenting at han måtte vente, jo senere det ble på kvelden, desto bedre.

Han satte seg på en bar der han kunne følge med på hvem som gikk ut og inn gjennom porten. Bestilte en øl, tente en sigarett og prøvde å roe nervene. Mørket hadde lagt seg og svøpte inn det lille stedet ved kysten i et mykt halvmørke. Lyset fra gatelyktene langs strandpromenaden var varmt og innbydende, den samme stemningen som preget resten av den gamle fiskebyen Arguineguín. Det var et hyggelig, men ganske søvnig sted på Gran Canarias sørkyst, langt fra det hektiske nattelivet som preget turiststedene Puerto Rico og Playa del Inglés noen kilometer unna. Her stengte de fleste barer og restauranter ved ellevetiden om kvelden.

Han hadde betalt regningen og flyttet seg til en parkbenk da porten ble åpnet. Klokken hadde passert midnatt, baren var stengt, og gaten tom for folk. Han konstaterte at kvinnen var alene.

Hun gikk med besluttsomme skritt bortover mot Supermercado León, som var den eneste nattåpne butikken. Ingen andre beveget seg der inne, lyset skinte sterkt ut på den mørke gaten. Hun gikk inn i butikken, og han hadde god utsikt til henne, dørene sto på vidt gap. Hun forsynte seg med øl og sigaretter. Hjertet dunket hardt i brystkassen, og han ble tørr i munnen. Da hun kom ut igjen, ble hun stanset av en av fyllikene som satt på benkene utenfor. Han så at de vekslet noen ord, at hun ga fra seg et par sigaretter. Så fortsatte hun oppover veien, tilbake mot huset hun var kommet ut fra. Det var nå eller aldri.

3

DA HUN KOM ut i den nattsvarte gaten, hørte hun porten slå igjen bak seg med et hult klikk. Hun innså at hun hverken hadde kode eller nøkkel, og noen porttelefon fantes ikke. Nervøst famlet hun etter mobiltelefonen i håndvesken. Pustet ut da hun fant den, hun kunne bare ringe når hun var tilbake. Hadde ikke lyst til å stå og rope mellom de sovende husene. Vekke oppmerksomhet, ingen måtte jo vite at de var her. Det var deres hemmelighet. Det hadde han vært veldig tydelig på.

Han hadde bedt henne gå ut og kjøpe sigaretter og øl. Først hadde hun protestert, ville han sende henne ut midt på natten? En ensom kvinne på et sted der hun aldri hadde vært og ikke visste hvor hun skulle finne frem. Men han hadde insistert, og egentlig gjorde det henne ingenting. Det var deilig å komme ut og få litt luft.

Klokken var nærmere ett, og hun gikk bortover gaten mot den nattåpne supermercadoen. Den var ikke vanskelig å finne, man kunne se skiltenes neonlys fra leiligheten de hadde lånt. Hun var alene, ikke et eneste menneske var å se bortsett fra en gjeng ved strandpromenaden, som satt og drakk. Hun syntes det var ubehagelig og gikk forbi uten å se på dem.

Det var tomt i butikken, hun var eneste kunde. Hun fant varene og betalte hos den gjespende kassamannen som hygget seg med å se på tv samtidig. Kanskje det var en måte å holde seg våken på.

Da hun kom ut igjen, dukket en kvinne frem fra de mørke skyggene ovenfor strandpromenaden. Først rykket hun til, en påminnelse om noe hun ville glemme. Men kvinnen tilhørte åpenbart den lille gjengen med fylliker. Hun tigde sigaretter. Erika ga henne et par og gikk raskt videre.

Promenadestrøket ovenfor stranden lå i mørke. Månen hadde glidd frem fra nattskyene og kastet et blekt skinn over havet, som bare kunne anes i mørket. Hun lyttet til sine egne skritt, som ga gjenlyd mot den tørre asfalten. Gatene lå øde og tomme. Ved muren ovenfor stranden stanset hun, kikket utover den lavasvarte stranden, havnen lenger borte og boligområdet på odden, som ble opplyst av gatelyktenes varme og gule skinn. Det virket som det var et fredelig sted hun var kommet til, ikke noe natteliv her. Hun ante et lett bølgeskvulp i mørket, en bil som startet langt borte, ellers var det knapt noen lyder, bortsett fra et og annet skrål fra fyllikene på benkene.

Den varme natteluften kjærtegnet huden hennes. Hun likte å stå der, helt alene. Noen minutter for seg selv der hun kunne høre sine egne tanker. Nå skulle de bare hygge seg en stund til før de dro tilbake til Tasarte, der han skulle sette henne av ved yogasenteret og hun skulle krype ned i den smale sengen som om ingenting hadde hendt. Erika smilte ved tanken. De øvrige deltagerne i yogaleiren skulle bare ha visst hva hun hadde drevet med. Hun følte seg lettere om hjertet enn på lenge, det var som om hun var langt borte fra alt her. Som om ingenting angikk henne. Hun kunne ikke huske når hun sist hadde følt seg så avslappet.

Hun fortsatte bortover den folketomme strandpromenaden og kom frem til svingen der den var som mørkest. En tunnel dukket opp mellom en mørk bygning og en høy fjellvegg. Først da hun var inne i tunnelen, merket hun at hun ikke var alene. Noen gikk bak henne. Brått snudde hun seg for å se om det var en av fyllikene som fulgte etter henne i håp om noen småpenger eller flere sigaretter. Men hun skimtet bare en skikkelse iført mørke klær og kaps, og det var ingen av fyllikene. Huden nuppet seg av ubehag. Hun økte farten. Forbannet seg selv for at hun hadde nytt utsikten over vannet og tatt denne veien. Hun kunne like gjerne ha valgt gaten høyere oppe, der det både var hus og biler. Hun hørte at den fremmede nærmet seg. Redselen grep tak i henne og gjorde henne kald innvendig i den varme natten.

Så plutselig en lav stemme rett bak henne, en stemme som sa noe hun ikke oppfattet. Det lød som om noen hvisket til henne, men hun ville ikke stanse, høre hva det var. Hun innså hvor utsatt hun var, det fantes ingen her i det mørke smuget ved den høye fjellveggen, den trange passasjen bak bygningen. Hun var fanget i en snare, med noen tett innpå seg.

Hun hev etter pusten, en drømmeaktig, tung følelse i kroppen. Bevegelsene hennes ble langsomme, trege. En skygge i lyset fra gatelykten på veggen. Hun holdt pusten. Ville slippe posen med øl og sigaretter hun hadde i hånden. Ville løpe, men bena adlød ikke, ville skrike, men fikk ikke frem en lyd.

Så noen som grep tak i henne, en stemme mot øret, den nakne halsen.

Og hun falt.

4

Onsdag 25. juni

HELENA ERIKSSON SATT i lotusstilling i dyp konsentrasjon. Pustet rolig, lukket øynene og kjente solen varme i ansiktet. Hun var gjennomvåt av svette etter nesten en og en halv times yoga. Hun merket de andres nærvær, til tross for at alle satt helt stille. Forsiktig åpnet hun øynene, kikket på lederen, Samsara, som satt med håndflatene mot bakken og begge bena krysset bak nakken. Musklene hardt spent, den smidige kroppen i total balanse. Han virket fullstendig uberørt av den kompliserte stillingen. Det intense blikket var vendt rett frem, over hodene deres, på et punkt et helt annet sted, langt borte. Ansiktet var nøytralt, uttrykksløst. Han så godt ut, tenkte hun. Selv om han sikkert nærmet seg seksti, var han fortsatt attraktiv. Huden var mørkebrun etter år i solen, kroppen senete og muskuløs uten et gram overflødig fett. Ansiktstrekkene var rene med høye kinnben og et markert kjeveparti som understreket det maskuline utseendet. At han var skikkelig utrustet, kunne man ikke unngå å legge merke til. Han gikk rundt dagen lang kun iført et tynt tøystykke rundt de smale hoftene. Det var nesten irriterende at han insisterte på å vise seg frem på den måten, tenkte Helena. Som om han ville at alle skulle bli klar over hva han gikk og bar på, hvilken kapasitet han var i besittelse av.

Helena kikket forsiktig på de andre i gruppen. Det var kun kvinner, de fleste rundt førti. Alle var likt kledd, i myke, knelange tights og hvite trøyer. De hadde fått klærne utlevert da de kom, ingen skulle skille seg ut. Det var en del av opplevelsen her, en del av stemningen, alle strebet mot samme mål. Å finne ro i seg selv, men også fellesskap med de andre. De måtte lære seg at kroppslig samhørighet mellom deltagerne gjorde det lettere å oppnå de sjelelige målene.

Samsara signaliserte at de skulle legge seg ned til den avsluttende avslapningsøvelsen. Helena fikk for seg at han sendte henne et spesielt langt blikk og lurte på hvorfor. Enten flørtet han med henne, eller så hadde hun gjort en bevegelse feil. Han tok alltid en eller annen til side etter timen for å gi en reprimande eller ekstra veiledning. Iblant kunne det også være ros, at man hadde klart noe spesielt bra, men det hørte til sjeldenhetene. Han var streng og krevende, den beste yogalæreren hun noen gang hadde hatt.

Hun la seg ned på siden på den tynne matten. Foldet bena, bøyde dem i nitti graders vinkel til den ene siden og overkroppen til den andre. Strakte armene ut. Hun hadde godt med albuerom rundt seg. Plassen ved siden av henne var tom. Den tilhørte romkameraten hennes, Erika, men hun var ikke her nå. Helena hadde ikke sett henne siden lunsj dagen før. Erika hadde gått av gårde ved tretiden om ettermiddagen uten å si hvor hun skulle, og var ikke kommet tilbake. Ikke til kveldstimen, ikke til middagen og ikke om natten. Nå begynte hun å bli urolig. Riktignok hadde det skjedd før at romkameraten hadde forsvunnet, men ikke så lenge som dette. Og aldri om natten.

Egentlig visste hun ikke så mye om Erika. De hadde delt rom i nesten to uker, og de kom godt overens, men noen ganger når Helena prøvde å komme inn på dypere samtaleemner, hadde Erika lukket seg som en musling. Det lå noe dystert over henne. Hun var vakker, med de store øynene og det lange, blonde håret. Hun hadde noe elegant over seg, som om hun var litt finere enn alle de andre, uten at hun prøvde å fremheve det eller virke overlegen, det var bare sånn hun var. Hun hadde en indre lyskraft som nesten var blendende, men samtidig bar hun på et tungsinn hun åpenbart ikke ville fortelle noe om. Mørket i øynene hennes forsvant helt når hun snakket om yogaen. Erika elsket å være på senteret, og hun strålte aller mest når det var tid for en ny time. Helena tenkte på hvordan hennes nye venninne hadde sett ut da yogasenterets eier, Samsara, hadde ønsket dem velkommen. Alvoret som hadde preget ansiktet hennes, var som blåst bort, Erika hadde vært opprømt og virket fascinert og nysgjerrig på hva senteret kunne tilby henne. Hun hadde ikke gått glipp av en eneste aktivitet siden ankomsten. Hver morgen sto hun opp klokken seks for å ha god tid til å våkne før den første morgenyogaen. Helena, derimot, kom seg ikke opp av sengen før i siste liten og måtte paradoksalt nok stresse ned til yogaen for å rekke å slappe av i tide.

Men denne morgenen hadde ikke Erika dukket opp. Ikke hadde hun sovet på rommet deres om natten heller. Helena hadde våknet flere ganger bare for å konstatere at Erikas seng var tom.

Timen var over, og alle reiste seg langsomt, én etter én. Samsara takket for timen ved å presse håndflatene sammen og bøye seg dypt mot forsamlingen. Helena forlot terrassen, gikk ned de hvitkalkede trappene på siden av huset og bortover mot den andre bygningen der hun og Erika bodde. Siden hun ikke hadde tilbrakt natten på rommet deres, hvor hadde hun da holdt hus? Deltagerne på senteret var hovedsakelig middelaldrende kvinner som lengtet etter fred og ro og bedre balanse i kroppen. Det var til og med enkelte menn der, og en og annen yngre. Som hun og Erika. Alle oppholdt seg for det mest på området, programmet var temmelig fullt, det var ikke mye tid til andre ting. Dagene var strengt lagt opp med flere yogatimer, kroppsbehandlinger og til og med en del arbeid som rengjøring, matlaging og fruktplukking på de nærliggende markene. Helenas besøk skulle vare i to uker, og hun hadde bare noen få dager igjen. De færreste var der lenger enn det, bortsett fra Erika, som skulle være der hele sommeren. Helena misunte henne ikke. Selv hadde hun allerede begynt å bli lei de daglige rutinene og den intetsigende maten. De smakløse rotgrønnsakene, den grønne teen. Det første hun skulle gjøre når hun kom hjem igjen til Stockholm, var å gå på McDonald’s.

Hun lurte på hvor Erika kunne ha tatt veien. Det var ingenting å fordrive tiden med her ute. Det var en enkel bar i Tasarte, men det virket som den nesten aldri var åpen. Og nede på stranden lå det en familierestaurant, kanskje hun skulle gå dit og spørre om noen hadde sett henne. Hun hadde allerede forhørt seg rundt på senteret, men ingen hadde sett Erika eller visste hvor hun befant seg. Hun merket en stigende uro i kroppen, hun hadde ikke hørt noe om at Erika hadde venner på øya som det var sannsynlig at hun ville besøke.

Helena hadde nådd frem til døren deres, men stanset brått. Med ett føltes det underlig å gå inn. Hun ble grepet av et plutselig ubehag, som om noe farlig lurte der inne. Hun ristet lett på hodet av sine egne fantasier og prøvde å kvitte seg med følelsen, åpnet døren og gikk inn. Innredningen var enkel. Rommet var hvitmalt, og de pussede murveggene var nakne, uten bilder eller andre dekorasjoner. To smale, enkle senger i hvert sitt hjørne. Et lite vaskevannsfat ved den ene kortveggen og et speil, et tynnslitt håndkle på en krok. Alt var spartansk, rent og enkelt. For å oppnå indre harmoni skulle man omgi seg med enkelhet, hadde Samsara forklart. Selv bodde han i en stor murvilla på behørig avstand fra senteret med kone og to barn. Hun hadde ikke vært der, men villaen var påkostet etter eksteriøret å dømme.

Rommet så ut akkurat slik som da hun hadde forlatt det om morgenen. Hun satte seg ned på sengen. Den var hard, det skulle være bra for blodsirkulasjonen. Ryggsekken til Erika sto halvveis åpen på gulvet, på nattbordet lå en bok og noen aviser. Hun lurte på hva slags hemmeligheter Erika bar på. En kveld hadde de snakket om hvorfor de hadde reist hit. Erika hadde vært ganske diffus, men sagt noe om at hun trengte å komme vekk. At hun ikke holdt ut hjemme lenger. Helena hadde forstått det slik at hun flyktet fra noe, eller noen. Mange kom hit for å hente seg inn igjen etter en mer eller mindre stressende tilværelse, for å komme nær seg selv, i ensomhet, men samtidig sammen med andre. Helena hadde fått en følelse av at Erika var en av dem som faktisk trengte en pause fra virkeligheten.

Uroen grep tak i henne for alvor. Erika svarte ikke på mobilen og hadde ikke lagt igjen noen beskjed. Noe måtte være galt. Inn i helvete galt.

5

DEN ENSLIGE FISKEBÅTEN kom putrende inn mot Arguineguíns havn i grålysningen. Det begynte å lysne av dag, et nølende morgenlys spredte seg over himmelen. Manuel var sliten etter nattens fiske. Bena verket, og han var støl i ryggen. Han var ingen ungdom lenger, og arbeidet slet hardt på kroppen. Fangsten hadde imidlertid vært god. De hadde fått over åtte hundre kilo fisk, mest tunfisk og sardiner. Det ville gi et velkomment tilskudd i kassen. Tidene var tøffe, den dype økonomiske krisen i Spania satte spor hos dem alle.

Han gikk ut på dekk, strakte på seg og gjespet, tok frem en boks Tropical fra kjøleboksen og tente en sigarett. Havet var rolig og blankt.

Han lengtet etter å komme hjem og klemme barnebarna før de gikk på skolen. Han skulle få seg en varm frokost som kona serverte ham ved kjøkkenbordet. Tortilla med poteter og gofio, ristede maiskorn malt til mel, blandet med olivenolje, vann, sukker og salt til en deig hun skar i skiver som brød. Gofio inneholdt mye karbohydrater og var perfekt mat etter en slitsom natt ute på havet. Han kjente hvordan sulten gnagde. Han var frossen og trøtt og ville hjem til maten og den varme sengen.

De nærmet seg havnen og stranden. De svarte klippene nedenfor den norske sjømannskirken dukket opp i synsbildet. Først kunne han bare skimte dem i morgengryet, de glinset etter at sjøen hadde trukket seg tilbake. Bølgene slo rolig innover land. Manuel tok enda et drag og en slurk av ølen. Med ett fikk han øye på et menneske på klippene. Han stivnet til og tok instinktivt et skritt frem på dekk som om det skulle hjelpe ham å se bedre. Det lå en kvinne der, og hun var naken. Hun lå helt stille, som om hun sov.

Solen hadde ikke stått opp ennå, og det var fuktig og svalt i morgenluften. Han skyndte seg opp i kahytten og hentet kikkerten. Kompanjongen hans, Jaime, som sto ved roret, lurte på hva som foregikk, men Manuel bare viftet avvergende med hånden og skyndte seg ut igjen. Han satte kikkerten for øynene og rettet siktet inn mot klippene. Han grøsset da han innså at han hadde sett riktig. På et platå nedenfor kirken lå hun på ryggen, livløs med ansiktet rettet mot himmelen. Hun hadde blondt hår som falt nedover langs sidene. Manuel ropte til vennen sin i styrhuset og gestikulerte at han skulle skifte kurs.

– Det ligger en død kvinne på klippene, ropte han.

Da de nærmet seg stranden, fremsto scenen enda tydeligere. Manuel kom aldri til å glemme det øyeblikket da han hoppet i land. Lyden da båten skrapte mot de svarte klippene, en måke som skar utover havet, det fjerne skurret fra en radio utenfor en av strandkafeene som holdt på å åpne for dagen, raslingen fra bord som ble satt ut på fortauet til bruk for frokostsultne forbipasserende. En renholdsarbeider i grønn overall var i ferd med å feie gaten på oversiden av stranden, en annen tømte papirkurvene. To joggere løp forbi. Noen hadde gått ned til den fortsatt folketomme stranden og lot hunden sin fare rundt i sanden. Morgenlyset spredte seg og malte strandpromenaden i nye farger, fasade etter fasade fikk en varmere tone i takt med solen som steg høyere på himmelen.

Manuel tok seg frem til kvinnen på klippene. Hun lå godt beskyttet utenfor den høye muren og var sikkert ikke synlig fra gangveien over. Han rygget bakover og orket nesten ikke se på henne mens han nervøst fomlet etter telefonen i jakkelommen. Hun hadde et dypt sår tvers over halsen. Vakkert ansikt med høye kinnben og smale lepper. Huden var hvit, nesen transparent. Øynene som stirret glassaktig opp mot himmelen, var dypblå. Hvite roser lå strødd rundt kroppen. Manuel hørte Jaime dukke opp bak ham.

– Por díos, gispet han. – Hva har hendt? Er hun virkelig død?

Manuel nikket langsomt.

Hendene hans skalv idet han slo nummeret til politiet.