Sarita Mandanna

HÅPETS VEI

Roman

Oversatt av Dorthe Erichsen, MNO

SARITA MANDANNA

Hegrenes dal, 2012

GOOD HOPE ROAD

Copyright © 2015 by Sarita Mandanna

Published by arrangement with David Godwin Associates, London

Norsk utgave © juritzen forlag as 2017, Oslo

www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand /Passion & Prose

Omslagsfoto: CollaborationJS / Trevillion Images,

© Shutterstock og ©iStockphoto

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-900-8 (ePub)

Til mine foreldre

Oberst Ben Mandanna og Dr. Rani Mandanna

DET KOMMER EN tid i en manns liv som forandrer alt. Han ser seg om i etterkant og oppdager at bladene på trærne med ett er blitt gule, og at elva har endret retning. Den flyter ikke lenger sørover eller mot noe annet kjent sted. Den er annerledes, og krusningene fra ørretene under vannflaten ser ut til å flyte mot strømmen, mens steinene på bunnen er vippet opp så man ser de arrete magene som har ligget begravd i gjørmen i så mange år.

PROLOG

Frankrike, 1915

DET ER JORD i Sørstatene åsså. All slags jord. Hard jord under ei sol som steiker sånn at fuglene faller sløve ner fra trea og nesten blir grilla på den glovarme bakken. Jord som er så hardpakka at den får bikkjene til å pese og søke seg mot skyggen, mens dem løfter labbene fort og forsiktig for det at dem brenner seg på bakken. Føttene mine blir ikke brent, dem har altfor tjukk hud til at jeg merker sånt – jeg har vassa barbeint rundt så godt som hele barndommen, på alle grusveier og bakgater i Det franske kvartalet. Og så har vi blaut jord, når det har regna, når dråpene har løsna jordskorpa så neste års avling kommer syngende opp fra bakken. Rød jord, lys jord, midt-i-mellom, kreolfarga jord.

Jeg har sett all slags jord.

Men så lenge jeg har levd, har jeg aldri, absolutt aldri,

sett så mye jord som her ved fronten. Skau og mark er blitt rivi opp og vrengt. Blomstene er borte, det samma er graset, til og med trea, det er som om alt er blitt sugd ner i jorda til det bare er jord igjen. Brun og svart, av den typen som klistrer seg som tjære og sirup til skytevåpen og utstyr. Den typen som suger seg fast i marsjstøvla og spyr opp dauingene – ikke mer enn to dager etter at dem blei begravd i søla, så byner jorda å tygge og elte og slenge dem opp igjen. Bitte små deler av dem: albuer, kner og føtter; biter av dem daue menna som ligger der nere.

Åsså er det denna støvelen jeg har sett. Ei av grøftesidene raste sammen på grunn av regnet, rett over en soldat som lå og sov. Kameratene hans gravde og herja for å få han ut, men så viste det seg at dem hadde begynt å grave i feil ende – så innen dem avdekte den ene av støvla, var det allerede for seint for han. Jo mer dem gravde, jo sleipere blei søla, og jo mer søle rant det ner, og til slutt var det ikke annet å gjørra enn å glatte til jorda som best dem kunne, og la den stakkars jævelen ligge der med støvelen stikkende ut av veggen.

Og det var den begravelsen han fikk, men seinere har alle fått det for vane å spytte i handa og polere støvelen en rask runde når dem likevel går forbi, så jeg ljuger ikke når jeg sier at det er den blankeste, mest elegante støvelen med skobesparere som Frankrike har sett i krigstid.

Dessuten er den blitt et godt landemerke – «rett ved tilfluktsrommet, forbi gangplankene og til høyre ved støvelen» – umulig å gå glipp av. Men det er ikke føttene som plager meg, men finga og henda. Dem stikker opp av søla, nesten som om dauingene holder på å grave seg opp. Noen ganger når det blåser, ser det ut som om dem vinker til meg.

«Obadaiah. Hei, Obadaiah! Obadaiah, kan du høre meg? Få meg ut herfra.»

En av dem første sånne jeg ser, han ligger bare et par skritt unna. Vi fløtta til sektoren kvelden i forveien, og bochene sendte opp et realt fyrverkeri som velkomst: hvinende granater, bomber, stavhåndgranater – bochene slengte av gårde alt dem eide og hadde.

Vi hører granatene komma hvinende og brølende, og i den første tida, før jeg lærte meg å høre av lyden hvor nær en granat ville treffe, var jeg like redd hver gang for at nettopp denna granaten hadde kurs rett mot meg. Det er ingen steder å løpe, ingen steder å gjemme seg, det er bare å krype sammen i skyttergravene og dekke huet med henda, som om det hjelper hvis en granat synger navnet våres. Granatene kommer susende hele dagen, og da dem endelig stanser – og jorda slutter å rase ut – reiser jeg meg. Det suser for øra da jeg som i en døs klatrer opp brannstegan for å ta en titt mellom sandsekkene.

Og der er den: handa. Stikker bare rett opp fra gjørma.

En av vårs, er det første som slår meg, men så tar jeg en titt rundt meg, og nei, vi har klart vårs alle som én denna gangen. Gaillard sitter og banner stygt. James setter i med å plystre mens han later som ingenting og børster søla av støvla, men pusten hans er ikke helt med, og plystretonene er hakkete.

Dam. De. Dam. De. Damm.

Søla renner og drøpper fortsatt ner veggene i skyttergraven; det gjør den alltid etter et granatangrep, som jeg snart får lære. Noen skriker noe et støkke unna, til venstre. Det er alltid noen som gjør det etter et angrep. Og det sier jeg dere: Det fins ikke den menneskelige stemmen som er skapt for å lage sånne smertefylte lyder, og det fins ikke det menneskelige øret som er skapt for å høre dem. Denna karen uler noe forferdelig; vi lytter alle sammen, sjøl om vi prøver å la det værra. Jeg stirrer på handa og hører noe mer, noe som overdøver jamringa og James’ plystring og den mjuke knirkinga fra søla som begynner å stivne.

«Obadaiah. Obadaiah,» kjennes det som handa roper. «Kom hit.»

Litt etter litt blir ulinga lavere. Den såra karen er blitt frakta til sanitetsstasjonen, men vi får høre at det står ille til. Likevel har vi vært heldige i kveld. Alle skyttergravene holdt stand under bombinga, ingen av dem raste sammen. Den skada legionæren er det eneste offeret. Vel, han, og Danny, som nok en gang har fått besøk av frøken Dia Ré. Hu har vært hans trofaste følgesvenn i noen dager nå. Det er ikke så ille som det kunne ha vært – Dia er ikke like kraftfull som dem andre Ré-søstrene – Py og Gono, men det hjælper ikke stort å si det til en fyr som driter tarmene ut av seg over latrinebøtta.

«Vi får setta Danny på en ‘75 og sende litt av den ræva over til bochen,» antyder jeg. «Da kverker vi dem kjapt.»

Det er en dårlig vits, men vi ler uansett, glade for å riste av vårs anspentheten etter granatilden. Akkerat som strengene på en banjo etter at musikken er blitt plukka ut av dem, dirrer stille fram og tilbake.

Av en eller annen grunn sier jeg ikke noe om handa.

Kapteinen kommer innom ei stønn. Det er ikke kommen noen ordre om å angripe i natt, sier han; det virker som granatilden er kveldens siste forestilling. Marka mellom piggtrådrullene ligger øde idet sola pakker sammen og lyset sakte svinner hen. Bortover på begge sider av meg krøller karene seg sammen, bleike og slitne. Jeg har trøbbel med å sovne. Jeg tenker hele tida på den handa som stakk så rett og aleine opp av søla. Er det ei fransk hand, boche eller engelsk? undrer jeg på. At den har tilhørt en mann, er omtrent det eneste jeg kan se. Jeg strekker ut handa mi, holder handleddet stivt og spriker med finga, mens dem første stjernene kaster et kjølig lys over strekene i handflata.

Jeg tar på gris-gris’en i lomma og lurer med ett på om jeg skal sende opp en bønn. For handa og mannen den en gang tilhørte, for dem som blei skada i kveld, for vårs alle.

Bønnen er en jeg ikke har bedt på ei stønn. Det er en bønn Pappy lærte meg for mange måner siden. Jeg gjentar orda inni meg mens jeg holder gris-gris’en med finga. Det er en skikkelig kraftig gris-gris, stappfull av beskyttelse og magi, og mens jeg gnir pelsen på harelabben, kommer bildet av Pappys skolehus for meg. Plankegølvet med den store sprekken på den ene sida. Vinduet som er tetta med filler – ruta er blitt knust så mange ganger med murstein eller andre harde gjenstander som er blitt kastet hardt og bittert, så det er bedre å la den værra knust. Pappy, som alvorlig holder Bibelen mens han underviser.

«Obadaiah,» hører jeg på ny, en hvisken over piggtråden. Jeg slår aua opp, og skolehuset blir borte, forsvinner ut i natta på et blunk.

Minutta tikker av sted så gudsjammerlig seint at det er en lettelse å gå på vakt. Jeg klatrer opp brannstegan, lener rifla mot veggen mens jeg børster vekk nattkrypa som har samla seg på albustøtten. Den gir ikke så mye støtte – dem fleste av dissa skyttergravene er bygd for gjennomsnittsmannen – som ikke akkerat er diger – så jeg må alltid lirke litt for å finne en behagelig stilling. Jeg legger aua mot skyteskåret. Aua bruker tid på å fokusere etter å ha stirra på ingenting annet enn å veksle mellom synet av Danny som driter og Gaillard som stikker bajonetten i hver jævla padde han finner – og dem er det mange av på det våte jordgølvet – eller stirre rett opp mot det grå himmeltaket. Men det føles godt å la blikket strekke seg inn i natta.

For to dager siden hørte vi at det blei erklært midlertidig våpenhvile, slik at begge sider kunne få tid til å begrave dem som har daua. Det ligger et svakt hint av klorkalk i lufta, etter at det blei strødd rundt i skyttergravene og over ingenmannsland. Marka foran meg er nok en gang blitt harva opp av dagens granatild, men piggtrådbeltene ser fortsatt nyreparerte ut. Det henger ikke noe på dem i kveld, ingen falne soldater eller noe av utstyret deres. Jeg lar blikket gli vaktsomt over piggtråden, fra stolpe til stolpe, fra den ene enden til den andre, og lurer på nøyaktig hvor snikskytterne ligger og venter. Jeg stirrer over jordhaugene og granathøla som er fylt med stille, gråblankt vann.

Handa stikker fremdeles opp av søla, avtegner seg så klart i stjerneglansen at en snikskytter kunne treft hver finger, en for en, hvis han ville. Er det handa til en boche eller en engelskmann eller en franskmann? undrer jeg meg på igjen, men det er umulig å si. Det er ei mannshand, det er det hele. Ung, antar jeg – for huden sitter stramt over finga. Han har ikke vært dau lenge heller; for den har ikke rekki å bli grønn ennå, og den er heller ikke oppblåst og stinkende.

Hos en mann som har vakt, byner alle slags tanker å vandre gjennom huet der han står på brannstegan. Det er ingenting å foreta seg annet enn å glo inn i skygger og dis og lure på om bochen der borte vil angripe på vakta si. Minutt etter minutt går uten at noe skjer, og langsomt byner tankene å vandre på det ene eller andre viset. Whiskeyduften i Perdido Street, jentene som vrikker så flott på hoftene. Den blinde selgeren, Rexall-filialen på hjørnet og vannmelon, rød helt ut til skallet. Han gliser i mørket, minnes gamle kamper han vant, trommer med finga mens han tenker på dem han tapte. Han grubler og bekymrer seg over ting han kunne ha gjort annerledes, drømmer om alt han vil gjørra, alle stedene han vil reise til etter krigen.

Men i natt klarer jeg ikke tenke på noe annet enn den handa. Jeg lurer på hva den dreiv med før den blei stedt til hvile her i søla. Karen den tilhørte, har aldri jobba på noen bomullsåker, slik jeg har. Huden har feil farge for det. Den har aldri sett innsida av en boksering heller, aldri trent slag mot en sekk med ælvesand – for den har ingen synlige arr eller kuler å vise fram. Kanskje han spilte piano et sted der damene duftet godt, eller tennis på en av dem klubbene hvor dem serverer sandwicher som er så små at du må spise tretti av dem for å bli mett. Kanskje han har vært lærer, slik som Pappy, eller forfatter, slik som James? En sky glir over himmelen og kaster en lang, lav skygge over finga; fra der jeg står, likner skyggen mest av alt en blekkflekk.

En forfatter, altså?

En forfatter, bestemmer jeg meg for.

Jeg tenker på alle orda dem finga må ha skrivi før krigen, uansett hvilket språk dem var på.

Mat. Sex. Vin. Musikk. Cher. Kvinne. Hjerte. Sol. Ælv. Père. Papan. Gott.

Alle orda som strømma fra handa før søla, før denne endeløse kjerkegårdssøla.

«Obadaiah,» sier han liksom fortsatt. «Obadaiah.»

Sjøl etter at vakta er over, er det vanskelig å sovne. Jeg smeller rifleskjeftet mot rottene som krafser rundt støvla våres. Innimellom klarer jeg å få has på en av dem og hører den kvinke. Det stanser dem imidlertid ikke, det gjør aldri det, så jeg holder opp. Jeg hører dem pile over frakker og ryggsekker, og prøver ikke å tenke på hva dem spiser på når dem roter rundt i søla, eller åssen dem kan bli så feite og blanke i pelsen at dem likner mer på huskatter enn rotter. Jeg tenker på handa, som stikker så ensomt og forsvarsløst opp av søla, og hva rottene kan komma til gjørra med den. Jeg knuger rifla. Hvis dem kommer kravlende opp den, så skyter jeg, sier jeg til meg sjøl. Det kommer til gi meg masse trøbbel med kapteinen, jeg veit det, men herregud som jeg kommer til å skyte …

Først utpå morrasida vinner trøttheten. Jeg sovner, sittende med ryggen mot veggen i skyttergraven og rifla i hendene. Jeg drømmer om skolehuset til Pappy, men det er ingen inni det.

Den daglige reveljen går en time før soloppgang og rister meg ut av søvnen. Det tar et øyeblikk før jeg skjønner hvor jeg er og kommer meg på beina. Alle legionærene stiller opp på brannstegan, gnir stive skuldrer og søvntunge auer, mens vi holder våpna klare i tilfelle det kommer et «overraskelsesangrep». Denne krigen er så tåpelig: midt imot vårs, bak piggtråden, bortenfor ingenmannsland og bak piggtrådbeltene på den andre sida, så driver bochene med nøyaktig det samma.

Jeg er treg med å komma meg til brannstegan; da jeg kommer dit, ser jeg at James står der jeg sto i går kveld. Fra der jeg er nå, kan jeg ikke se handa til den daue soldaten. Det plager meg. Jeg skotter bort på James – han må da ha sett den nå? Ansiktet hans røper ingenting. Han stirrer rett fram, flytter på skråtobakken i kjakan. Jeg stirrer gjennom skyteskåret foran meg, men alt jeg kan se, er jord og piggtråd og en himmel som holder på å lysne.

Det er ikke noe å høre, heller; ingen som roper navnet mitt.

Vi venter i en time, stamper med beina og skifter stilling for å bli varme, til sola er oppe. Tre av-kommandoen lyder, og karene begynner å bevege seg rundt i skyttergraven, pusse riflene, reparere saker, fikse gangplankene og sånt. Danny sier noe til meg, men jeg hører ikke etter, for jeg klatrer opp brannstegan der jeg sto i natt. Jeg tenker på rottene, og et øyeblikk frykter jeg synet som vil møte meg. Jeg legger aua mot skyteskåret.

En byrde løftes fra skuldra, og jeg gliser, fra den ene sida av trynet til den andre. Handa til kameraten min stikker opp av søla, jeg ser alle fem finga klart som dagen.

Det er bare ei hand, som tilhører en fremmed dauing, men i dem fem stive finga på den stille, ubevegelige handa kan jeg se hele det livet han har levd. Han er ikke lenger bare enda en dau soldat, men en mann, som en gang hadde kropp og pust og et hjerte som banka av løst – en mann, akkerat som meg. Da ser jeg at handa hans ennå er der, uskadd etter natta, som om denna falne soldaten har overlevd alt sammen. Som om alt som skjedde før – alt dissa finga gjorde før krigen, orda dem skreiv, henda dem rørte ved, rifla dem holdt til slutt – alle disse tinga har ikke vært uten mening.

Jeg gliser gjennom skyteskåret og driter i hvem som ser på meg.

«God dag,» roper jeg til handa, mann til mann. «God dag.»

EN

Raydon, Vermont – mars 1932

JIM STONEBRIDGE VADET dypere ut i elva. Den strakte seg foran ham. Vinterens gråtoner var begynt å vike for en frisk og klar blåfarge, og der ettermiddagssola traff vannet, en glans som av kvikksølv. Han vadet langsomt, ikke så langt at vannet steg over kanten på gummistøvlene, og med økonomiske bevegelser som knapt skapte en krusning. Over ham til venstre var det et fjellutspring over elva. Vannet under lå skjermet for sola, mørkt og stille som en glassrute. Elva var dyp her, visste han, og i disse små kulpene sto det ørret. Feite regnbueørreter, det var han sikker på.

Han stoppet, spente beina mot slammet. En lett bris nappet i flakene på lerretsskjorta. Brisen ble hengende over elva et øyeblikk, tung av våt jord og furu. Duften den bar, ble værende, tett og velkjent. Han trakk den dypt ned i lungene. Treolje. Kvae. Jord. Våren som spredte seg i skogen.

Rundt ham hørtes vannets stille lyder. Elva fløt fritt igjen. Isflakene, flekket av kvister og biter av høstens døde blader, var de eneste rester av vinterens skjold. I skogen dryppet vannet fra bark som tinte, la seg i dammer på bakken, der snøen var i ferd med å smelte. Isen brast, brøt sammen, rant ned i sporene fra støvlene hans, sivet ned i den stivfrosne bakken og vekket jorda.

Han lot tommelen gli over fiskestanga, langs silkesnøret som var trædd på langs av den. Sendte et raskt blikk mot fjellutspringet for å justere kroppsholdningen. Vippet armen kontrollert bakover, framover. Flue, søkke og line gikk i en bue over hodet på ham.

En bevegelse i trærne fanget blikket. Et ekorn skvatt, mistet nøtten det satt med, og pilte langs greina. Han fulgte det dovent med blikket, målte ubevisst avstanden fra der han sto. Gled inn i det gamle mønsteret fra barndommen – bedømme vinkelen på børsepipa, banen til et hypotetisk skudd.

En fargeflekk i horisonten trakk blikket lenger opp. Rett over de grå, nakne greinene som strakte seg etter sola, var det en rød flekk på himmelen.

Et eple? var det første som falt ham inn, til tross for at tanken av åpenbare årsaker var helt idiotisk. Han begynte å sveive inn det slakke snøret mens gjenstanden fløt forbi trærne. Han glodde forvirret på da den seilte over hodet på ham og skyggen lagde små krusninger i elva.

En ballong?

I nesten samme øyeblikk hørte han duren fra flymaskinen. Først bare en lett vibrasjon bakerst i jekslene, men så økte den i styrke, til lufta ble flerret opp av lyden. Han kastet snøret igjen, misfornøyd.

Flatlendere, fra Boston, som hadde tatt med seg rikmannsleketøyet sitt på ferie.

Flyduren ble sterkere idet flymaskinen kom flygende mot ham. Sta lot han som han ikke så den, og sveivet inn snøret som om flymaskinen ikke eksisterte, selv om lyden fra motoren nå var skjærende nok til å skremme fisken. Han kastet et nytt blikk mot fjellutspringet, men motorlyden var for sterk til å ignorere, ettermiddagsfreden var nå en saga blott.

«Faen.» Han sveivet inn snøret igjen og myste mot sola.

Det var en liten flymaskin med to motorer, og den fløy lavt nok til at han kunne se mannen i cockpiten. Bak ham satt det noen som var delvis skjult av et hav av ballonger. Et vanvittig stort antall ballonger, til og med flere enn han hadde sett i det store teltet til tivoliet som besøkte byen hver sommer. De strømmet ut bak flygerens sete, fra begge sider av flymaskinen. Røde. Alle i den samme skinnende røde eplefargen.

Flymaskinen drev nedover og fløy lavere, rett over vannflaten i en eksplosjon av lys og farge som garantert skremte selv de dypestliggende ørretene.

«FAEN.»

Han så den nærme seg, sto stiv som en støtte, med fiskestanga i hånda. Flymaskinen kom enda nærmere, lyden var infernalsk høy, ballonghavet delte seg, og han skimtet et ansikt. En jente med utslått og vilt hår, skinnende rødt, nesten nøyaktig samme farge som ballongene hun holdt. Hun vinket til ham mens hun sendte vippende ballonger hit og dit. Hun lo, så han, da hun vinket på ny.

Han smilte. Hun lente seg ut og ropte noe, men ordene ble overdøvet av motorbrølet. Hadde hun vært nærmere, ville hun tatt smilet hans for hva det var – en kald og sint grimase som knapt nådde øynene. Han smilte fremdeles da han løftet armen rett over hodet og ga henne, ballongene og den forbannede flymaskinen en rendyrket Stonebridge-finger.

Hun løsnet paff grepet, og alle ballongene i den ene hånda spant løs på en gang. Flymaskinen passerte, drev opp mot høyre og akselererte da den feide over trærne. Han så etter den mens den ble stadig mindre og til slutt forsvant ut av syne. Et virvar av ballonger spratt i kjølvannet, som en flokk rødvingede fugler fra et bur som uventet var blitt slått på vid gap. Noen svevde høyt oppe, andre lenger nede, små eksplosjoner av eplerødt som blomstret mot skyene og hengte seg fast i de nakne lerketrærne. En enslig ballong fløt mot elva, spratt mot fjellutspringet og landet på den glassaktige kulpen under. Der la den seg til ro, rødfargen ble dypere da den berørte det skyggefulle vannet, en mørk flekk som stadig ble mer utflytende.

Jim snudde og vadet tilbake til bredden.

«Hvor mange fikk du?»

Han nølte mens han dyttet ildhundene nærmere flammen. Han dyttet en kubbe tilbake på plass, midt inne i peisbålet. «Ingen.»

Faren gryntet. «Jeg sa jo at det var for tidlig.»

Jim rettet seg opp, snudde seg slik at ilden varmet baksiden av leggene. «Jeg så noen vak.»

«Du så ingenting. Det er for tidlig i sesongen ennå. Bare toskeskap og bortkastet tid.»

Jim hengte ildtangen tilbake på kroken. Den landet med et klang som sendte små løvetannliknede fnugg av sot opp i lufta. «Jo, jeg så dem,» insisterte han. «De ble skremt av den flymaskinen.» Han hadde ikke før sagt det siste ordet, så angret han.

«Flymaskin?» Major James Stonebridges ene øye rykket nervøst. Det venstre. Det som alltid avslørte anspentheten som begynte å verke inni ham. Øyet ble knepet igjen, flagret opp, tårevæsken samlet seg i øyekrokene. «Boche? Var det en boche-flymaskin?»

«Nei. Det var ikke bochene, det var ingen tyskere. Ikke her.»

Majoren stirret på sønnen, øyet begynte å renne på alvor.

«Det var ikke bochene,» gjentok Jim. «Bare et par flatlandsaper som skulle vise seg.»

«Hvordan kan du vite det?» glefset Majoren. Han dasket seg irritert mot øyet. «Det kan du ikke vite sikkert.»

«Passasjeren bak – det var en kvinne.»

«Hva er det du sier?» Majoren måpte forundret. «En kvinne? Nei, da var det ikke bochene.» Han rynket pannen og glodde ned på de knyttede nevene, som om de var et fremmed vedheng, nye, ukjente. «Da var det ikke bochene,» gjentok han. Han åpnet knyttnevene og strakte på fingrene. «Flatlendinger. Naturligvis.»

«Her,» sa Jim stille, «kanskje du skulle sette deg litt?» «Jeg setter meg når jeg vil,» svarte Majoren skarpt. Og satte seg. Med et lite dunk idet han skjøv spaserstokken til side. Han tørket vekk væsken som dryppet ned kinnet, og krummet håndflaten over det urolige øyet. Han satt på sitt vanlige sted, foran peisen, i lenestolen som sto med ryggen til vinduet og det vakre landskapet utenfor.

Jim snudde seg bort, lot som han fiklet med fluene som var lagt til tørk på peishylla. Forsøkte å spare faren for ydmykelsen ved å bli tatt på fersken i åpen mark; med en slik naken, feilslått engstelse. Men han merket like fullt den eldre mannens forvirring, den sure angen av den, blandet med lukten av Majorens whiskeyånde og lukten av svidd bark og ved, hang tung og uuttalt mellom dem. Han glattet til lerretstykket som fluene lå på, og betraktet faren imens i speilet over peishylla.

Speilet hang i en tykk messingkjetting. En massiv oval. Det var uvanlig stort, men størrelsen var ikke det mest bemerkelsesverdige: I stedet for det vanlige klare, sølvbelagte glasset var speilflaten svart. En dyp lavafarge, som noe som var blitt formet av regnet og skjøvet opp mellom steinene, eller kanskje som egget til en nattfugl med enorme vinger. Der det hang på veggen, gjenga det så godt som hele rommet. De overstoppede, lærtrukne lenestolene, gyngestolen i hjørnet, det rødbrune og beige tapetet med sitt vell av roser og bladverk. Silhuettbildene av tippoldeforeldrene, navneklutene på den bortre veggen, med velkjente navn, fødselsdager og bryllupsdager i jevne korssting. Radioen med bryternes dempede glans, fiskeutstyret fra i ettermiddag lent opp mot sidedøra, gamle bilder fra ukeblader som noen hadde rammet inn. En furukongle på en hylle. Sørgebilder i silke, løse tråder fra de broderte eike- og pilegreinene, kvinnenes en gang så hvite drakter nå gulnet av elde. Et tinnbrett. En spilledåse med rusten lås. Et utvalg av seidler i rav.

Død materie fra seks generasjoner Stonebridge, fanget og komprimert på den konvekse speilflaten. Det svarte glasset sugde til seg både farge og lys, ugjennomskinneligheten gjorde speilbildene flatere, mindre levende. Epletrærne rammet inn av vinduet, hjørnet av låven var så vidt synlig, vintersola – alt ble på en måte utvannet når man så det i speilet, avsondret fra frost og solskinn og hverdagslivets dybder.

Farens ansikt var ikke lenger rødflammet, blodåren i pannen bulet ikke, de brede, men fint formede hendenes bleke farge ble framhevet av trommingen mot armlenet, en tromming som innimellom stoppet for at hånda kunne stryke vekk væsken som fortsatt rant nedover kinnet. Han knep øyet igjen for å stoppe rykkingen, men Jim så hvordan det andre øyet fremdeles skottet fra det ene hjørnet til det andre, som på jakt etter en usynlig fiende.

«Man kan aldri være for forsiktig,» sa Majoren brått. «De er noen snedige drittsekker, bochene.» Han trommet fingrene mot armlenet igjen og rynket pannen som om han kom på noe. «Denne kvinnen,» sa han mistenksomt, «hun kan ha vært –»

«De var bare turister,» forsikret Jim.

Majoren sendte ham et skarpt blikk, husket plutselig speilet på veggen og ble med ett klar over at sønnen gransket ham. Blikkene deres møttes, sønnens knep ble avslørt ved at øynene videt seg ut et øyeblikk; en brå skamrødme. Så raseri, i farens ansikt på grunn av bekymringen han så hos sønnen, og mot seg selv for å ha utløst dette raseriet. Begge ansikter lukket seg i neste øyeblikk; viste ingenting annet enn en utstudert vennlighet. Speilet tappet det blå fra begge parene med iriser, slik at alle årene mellom dem forsvant: to par ensartede vannfargede øyne som betraktet hverandre i det mørke speilglasset.

Jim snudde fluene liksom tilfeldig. «Flatlendinger. De kommer tidlig i år. Fløy så lavt at de skremte fisken.»

Majoren stirret kjølig på sønnen. Han nikket. «Flatlendinger, ja.»

En vind kom plystrende mot huset, raslet i skoddene og sendte sine trekkfulle fingrer under kjøkkendøra. Majoren harket som svar, spyttet en tykk, mørkfarget strøm av tobakkssaft inn i ilden, der den freste og sprutet i flammene.

Han rynket pannen. «Du burde ha ventet. De ville ha vendt tilbake. Fiskene, altså,» utbroderte han irritert. «Når lydene stilnet, ville de ha kommet tilbake.»

TO

JIM TENKTE IKKE mer på jenta fra flymaskinen de neste dagene. Men da han så henne neste gang, i dagligvarebutikken, visste han med en gang at det var henne. Hun sto med ryggen til ham og undersøkte noen ruller med blekt stoff ved disken. Det var håret han kjente igjen. Mørkerødt. Fargen var like dyp som han husket den fra håret som flommet bak henne i flymaskinen. Det krøllet seg løst rundt skuldrene på henne nå, som en frodig revepels.

Hun kastet et kort blikk over skulderen idet bjella over døra ringlet, før hun fortsatte å granske stoffene. Av en eller annen grunn mislikte han at hun viet ham så lite oppmerksomhet, nesten som om han hadde forventet at hun vil gjenkjenne ham også. Han lot blikket hvile på skikkelsen hennes, tok inn måten den blå kjolen duvet med henne, der den satt som støpt rundt den smale midjen, de lange beina, de forbausende definerte leggene.

«Jim.» Fru Dalloway strålte mot ham bak disken. Hun stilte seg på tå og kysset ham på kinnet. «Hvordan står det til med faren din?»

Han trakk på skuldrene.

Hun tok handlelisten fra ham og brydde seg ikke engang om å lese igjennom den før hun begynte å sette fram pakker med røketobakk på disken med vante bevegelser. «Vet du hva, jeg gikk nesten tom for disse her? En av flatlandsturistene kom inn for å kjøpe noen her om dagen. Jeg sa selvfølgelig at jeg var tom, siden jeg visste at du snart ville komme innom …»

«Unnskyld meg.» Jenta smilte til fru Dalloway. «Beklager hvis jeg avbryter, men kan jeg få se på det sjøgrønne stoffet der borte?»

«Selvfølgelig, kjære deg.» Fru Dalloway så unnskyldende på Jim og skyndte seg bort mens hun satte brillene, som alltid dinglet i en snor rundt halsen, på nesen. «Hvilket var det du ville ha? Det grønnblå der borte – eller heter det blågrønt? Det er pent, ikke sant?»

«Har du vært ute ennå i år, Jim?» ropte fru Dalloway. Hun nikket mot fluene som var bundet opp i et hjørne. «Isen er gått på elva.»

Han kastet et ufrivillig blikk på jenta, for å se om hun forbandt det fru Dalloway sa om elva og fisking, med ham. «Det er nok for kaldt for fisken ennå, tror jeg.»

«Åh, jeg er ikke så sikker på det, med den sterke sola vi har hatt …» Hun viftet mot stolene som sto rundt den gamle, kulemagede vedovnen. «Har holdt de faste kundene unna. Så varmt har det vært.»

Jim hadde gått forbi gamle Asaph og Jeremiah Thompson ved siden av kirken tidligere på morgenen, de satt og solte seg på benkene rundt den store sukkerlønnen. «De kommer nok. Ingen som er sterk nok til avstå fra kaffen din, fru Dalloway.»

Hun lo, og kinnene ble lyserøde av glede over komplimenten. «Du har kanskje rett, kan være det.» Hun snudde seg mot kunden igjen. «Så hva tror du, kjære deg? Det kler fargene dine.»

«Jeg er ikke sikker … De er så pene alle sammen, det er vanskelig å bestemme seg.»

Fru Dalloways stemme fikk et anstrøk av jern. «Vel, du må nesten bestemme deg, jenta mi. Kan du ikke tenke deg om mens jeg gjør meg ferdig med Jim?»

Hun fortsatte å stable tobakksbokser på benken. «Flatlendinger!» mimet hun til ham og himlet med øynene. «Sånn, la oss se. Kaffe, mel –»

«Hei, du der i overallen. Kan du hjelpe en stakkars jente?»

Jim skvatt til og snudde seg. Jenta hadde drapert to forskjellige fag med stoff over skuldrene og rundt midjen. Hun skakket på hodet og smilte, mens hårmanken falt til den ene siden. «Det sjøgrønne eller det lyserøde?»

Han begynte å si noe, tatt på senga, så trakk han på skuldrene, forlegent. Jenta lo, en lav, vitende latter langt nede i strupen, en latter som fikk ham til å føle seg som en idiot.

«Vel, det avgjør det hele,» erklærte hun. Hun viklet seg ut av stoffremsene og la dem i en haug på benken. «Jeg tar begge to. Sånn blir det.»

Hun slentret bort, hælene klapret mot tregulvet idet Jim rakte farens kort til fru Dalloway.

«Er det et krigsveterankort?»

«Ja, kjære deg.» Fru Dalloway hadde fremdeles en skarp undertone i stemmen. «Det tilhører major Stonebridge – faren til Jim. Han kjempet i krigen.»

«Byen må være stolt over ham.»

«Det er vi,» svarte fru Dalloway. Jentas interesse fikk stemmen til å mykne. «Han fikk medalje i Frankrike, forstår du. En ekte yankee-soldat.»

Jenta snudde seg ivrig mot Jim.

«Tror du vi kan få møte ham? Vennene mine og jeg har en slags sommerteaterleir. Eller, vårleir er det vel. Vi tenkte vi skulle begynne tidlig i år, det var ingen grunn til å vente, siden vi kjedet oss likevel. Altså, vi øver inn et skuespill. Det handler om soldater. Og den store krigen. Tror du faren din kunne bistå oss med noen råd? Gi litt autensitet til våre narrestreker?»

«Nei.» Jim gadd ikke utbrodere det bryske avslaget, for han følte seg fortsatt ubekvem fordi han hadde vært så klossete i stad.

«Majoren holder seg for seg selv, kjære deg,» la fru Dalloway hjelpsomt til. «Holder seg for seg selv, hjemme. Jeg tror ikke jeg har sett ham på flere år, har jeg vel, Jim?»

«Men, jeg er sikker på at hvis han visste … Åh!» Jenta tidde, munnen gapte dramatisk av utropet. «Så uhøflig av meg, jeg har jo ikke presentert meg!» Hun strakte fram en smal hånd, ikke det minste satt ut av hans tilknappethet. «Jeg heter Madeleine. Madeleine Scott.»

Etter den morgenen tenkte han på henne. Den mørke rødfargen. Plutselig så han den overalt. I skinnet på ei ku, i de løse trådene der farens røykejakke frynset seg. I et portrett på veggen av en tidligere fru Stonebridge med noe rødt og gnistrende rundt halsen. I sømmene på de lærtrukne lenestolene, i seletøyet som glinset av olje mot veggen i stallen. I eplene som lå på bakken rundt det eldste treet i hagen, buer og måner av rødt mot den snøflekkete bakken.

Jim snudde seg fra vinduet og kastet et hvileløst blikk mot det svarte speilet. Han kunne fremdeles se treet, podet fra de første trærne i hagen. Det avtegnet seg enda mer krokete og skjevt mot låven når han betraktet det i speilet, den takkete kronene og den knudrete, giktbrudne stammen bar spor etter fjorårets høststorm. Eplene som lå strødd, ble på samme tid forminsket og forstørret, rødfargen i skallet var dempet, men antok en fremmed, underjordisk glød, som om de lå på et tegnet fat i en av oldefarens bøker.

Bildet vekket Jims hukommelse, fikk ham til å minnes en bok han ikke hadde skjenket en tanke på årevis. Han ventet til Majoren hadde gått ut, følte seg litt skyldbevisst da han betrakte ham gå over gårdsplassen. Først da gikk han ovenpå. Han trakk boka ut fra hjørneskapet, ristet på den for å fjerne eventuelle insekter som lå og sov mellom sidene, til tross for sedertrerosene Ellie hadde lagt langs hyllene.

Han slo boka mot vinduskarmen, og en sky av rustfarget støv steg opp fra skinnryggen. Den ble hengende i lufta, myk og formløs, skjulte først, men avslørte så det utflytende bildet av Majoren gjennom den tykke vindusruta. Jim betraktet faren et øyeblikk, så hvordan Majoren gikk foroverbøyd og puslet med frukttrærne langs steinmuren i hagen. Han vendte oppmerksomheten tilbake til boka. Den var et oppslagsverk om malere og malerier. Han bladde seg gjennom bildene av reproduksjoner, og der var hun, akkurat slik han husket henne.

Venus Anadyomene.

«Afrodite,» hadde Majoren skrevet med blyant i margen. «Ble berømt i et svært beundret, nå tapt maleri av Apelles. Skal ha vært inspirert av Fryne, den berømte greske kurtisanen, som, under festivalene i Eleusis og Poseidonia, skal ha svømt naken i havet.»

Kvinnen på svart-hvitt-tegningen hadde runde hofter og var naken mens hun klemte vannet ut av håret som hang over den ene skulderen. Mangelen på farge gjorde bildet flatt, antiseptisk, men likevel husket han fremdeles opphisselsen han hadde følt da han som ung gutt så henne første gang. Den ulovlige, kilende følelsen av nytelse mens han stirret på den nakne huden.

«Det er et svært berømt maleri,» hadde Majoren forklarte sin unge sønn. «Eller, det er et maleri av et maleri, selv om ingen er helt sikker på hvordan originalen så ut. Tizian het kunstneren. Han har gitt navn til en rødfarge.»

Han hadde ikke sagt noe til faren, men senere hadde han sneket seg til å åpne boka og hadde farget kvinnens hår og vortene på de spisse, herlig nakne brystene med en skinnende rød fargestift.

Det hadde kostet ham en skikkelig omgang juling, mintes han mens han stirret på siden. Venus – eller Afrodite – som en gang hadde virket så forlokkende, forekom ham nå deigaktig og klumpete. Men håret … han strøk en finger over det, fulgte de røde fargestiftstripene, gned dem forsiktig ned i papiret. En blå kjole. En rød hårmanke som flommet ned ryggen. Fingeren søkte seg lenger ned, mot halsbuen, brystet, til tuppen av kvinnens bryster.

Det flammet opp i skrittet på ham. Med ett følte han seg hvileløs og smelte boka igjen og satte den tilbake i skapet, støvet la seg på kordbuksene som mykt, rustfarget sot.

Den tredje gangen han så henne, var han ute i skogen igjen. Da Ellie kom bort onsdagen etter for å lage mat og gjøre rent, fortalte hun at det var blitt sett en rødgaupe borte ved eiendommen til Garland, det var sønnen hennes som hadde fortalt det. Nesten morgen la han i vei, uten de helt store forhåpninger om å nedlegge dyret uten noen bikkje til å jage det ut. Men han hadde ikke noe annet valg enn å forsøke, ikke med den fete skuddpremien som myndighetene utbetalte for dette dyret.

Han vandret rundt i krattet der dyret sist var blitt sett, saumfor bakken metodisk. Ja da, de var der: et pent sett med spor. Magefølelsen sa ham at hvis gaupa hadde tenkt seg noe sted, måtte det være mot den lille fjellkammen i øst, mot elva. Der var det massevis av store steiner og fjellhyller som var egnet som hvilesteder, og våtmarken var full av harer og andre passende byttedyr.

Problemet var at fjellkammen lå akkurat inne på eiendommen til Garland. Men det virket ikke som om det var noen der nå, ikke så tidlig på våren. Familien Garland pleide å komme opp hit fra den store byen om sommeren … Han nølte et øyeblikk, og så krysset han grusveien og passerte trærne som var plantet for å markere at dette var privat eiendom.

De fire–fem målene med skog langs veien lå i en langstrakt nedsenkning i landskapet. Området var skyggefullt og tett bevokst, og virket uvanlig stille på ham. Bakken var stort sett fri for snø, men fortsatt hard av tele etter frostnettene som hadde fulgt etter den korte varmeperioden. Jim gikk dypere inn i skogen og kastet innimellom et blikk mot den lille fjellkammen foran seg, som om han halvveis forventet at kattedyret skulle ligge der, åpent, og sole seg.

Trærne ble færre, et tynt, klart lys skimret mellom dem. En enslig istapp hang fra en grein. Han strøk borti dråpen nederst med en finger. Et par dager til med like sterk sol, så ville snøen smelte og bekkene igjen begynne å sildre. Med børsa under armen vandret han av sted mens han lot tankene drive fritt i stillheten.

Han stoppet foran en liten klynge med sukkerlønn. Det var blitt fullmåne sist uke, og nå hang den lav og blå over skogen og markerte begynnelsen på sukkertiden. Lønnetrærne reagerte med å la sevjen sige langsomt ut av den vinterkalde kjerneveden. Været som fulgte – dager med sol og frostkantede netter – fikk sevjen til å stige. I alle lier og åser sto sukkerlønnene fruktsommelige, fremdeles med nakne greiner, men sydende av stille tidevann.

Jim hvilte hånda mot stammen på et av trærne, tenkte på sevjen som hadde samlet seg inni, da det slo ham: Treet var ikke blitt tappet, og det var ikke noen av de andre heller. Det var derfor det var så stille – det var ingen plink-plink fra lønnesaft som dryppet ned i bøtter. Han rynket pannen. Disse sukkerlønnene ville snart få knopper, og da ville ikke sevjen lenger egne seg for sirup. Flatlendinger! Han grøsset ved tanken på hvilket sløseri dette var, før han igjen stirret mot fjellkammen, som nå lå like foran ham, og vandret videre.

Bakken ble våtere da han nærmet seg elva, begynnelsen av en vårbekk var tydelig i en grunn grøft, fremdeles kantet med ren og jomfruelig hvit snø. Noen meter foran ham var det en annen krystallaktig strekning, men denne hadde små fordypninger, isen lå i avslørende, kornete furer langsetter. Han strakte foten fram, og isen knaste under støvelen da han skjøv den til side; under lå det kjøttaktige, prikkete hylsteret til en skunkkålplante. Skogens vårblomst. Den krøllet seg sammen samtidig som den presset seg oppover, smeltet seg gjennom isen med en rød, fruktbar hete.

Et fjernt minne fra barndommen streifet forbi: Hvordan han hadde puttet et skunkkålhylster i munnen, og svien som kom et øyeblikk etter, som om hundre nåler stakk ham i tunga. Majoren holdt ham over kjøkkenvasken og vasket munnen hans.

Han ristet isen av støvelen da han oppdaget dyreekskrementene. En anselig haug under et knudrete eiketre med nakne greiner og tykk stamme. Han huket seg ned og betraktet avføringen, og da han så opp igjen mot fjellkammen, så sto hun der, som ut av ingenting.

Madeleine Scott. Hun sto der med hendene på hoftene og betraktet ham rolig – og skremte nesten vannet av ham.

«Dette er privat eiendom.»

«Jeg så ingen skilt.»

Hun lo. «Det er skilt overalt! Douggie vil at folk skal vite hva som tilhører ham.»

Han reiste seg og strøk hendene mot skjorta.

«Åh, for himmelens skyld, ikke gå din vei.» Hun gliste. «Jeg skal ikke sladre på deg, hvis du ikke sladrer på meg.»

Hun kom ned skråningen mot ham, håret brant mot bakgrunnen av grå bark og klar himmel. Hun stampet med føttene idet hun kom ned, en lett bevegelse som knapt flyttet på den klebrige jorda og furunålene som hadde klistret seg på støvlene. Men hun merket det visst ikke, eller så brydde hun seg ikke.

«Jeg skal ikke sladre,» gjentok hun og skygget for øynene med den ene hånda og så på ham. «Dessuten, Jim Stonebridge, hvis du går din vei, hvordan skal jeg noen gang finne veien tilbake?»

Hun husket hva han het. En bølge av glede rullet gjennom kroppen, fulgt av misnøye over at han i det hele tatt tenkte over det.

Hun bøyde seg over avføringen. «Hva er dette? Møkk?»

«Ja, etter en rødgaupe.»

«Hvordan kan du vite det?»

Han trakk på skuldrene.

«Hvordan?» gjentok hun.

«Jeg har jaktet gaupe lenge.»

«Jo da,» svarte hun tvilende, «men hvordan kan du være så sikker på det?»

«Endene,» sa han irritert. «Ser du at de er butte, ikke avsmalnet? Det er typisk for gaupe. Og det er masse av den – dritten altså, i små biter.»

«Gaupedritt i små biter.» Hun lo. «Du lærer noe nytt hver dag. Hva annet har du å lære meg, jeger Stonebridge?»

Han sendte henne et raskt sideblikk, men hun virket oppriktig interessert, ansiktet var åpent og troskyldig. Blikkene møttes et øyeblikk, ble hengende. «Sporene er runde,» sa han stivt. «Mye rundere enn sporene etter prærieulv eller fiskermår.»

Hun nikket, og han tok seg i å undres over hva annet hun kunne finne interessant. At gaupeklør kunne trekkes inn og derfor ikke alltid var synlig i sporene? At de hadde en tendens til å krysse tvers over tømmerveiene i stedet for å labbe langsetter, slik de andre dyrene gjorde? At noen mennesker kalte dem «skogsspøkelser»; at det betydde lykke å se en gaupe, og han hadde sett en, en gang, for mange år siden på den islagte elva, som et gjenferd av is og røyk?

«De har sommer- og vinterpels,» sa han prøvende, «sølvfarget om vinteren, brun og rød,» – han skottet på håret hennes – «om sommeren.» Med ett ble han forlegen og snudde seg fort vekk og så granskende mot fjellkammen.

«Hvor lenge har du vært på sporet av denne?»

«Ikke lenge.» Han nølte. «Bare et par timer. Det går lettere hvis du har bikkje,» la han til i forsvarsposisjon.

«Men det har ikke du?»

«Ga henne bort.»

«Åh. Hvorfor det? Var hun gammel?»

«Hun var tre.»

«Så hvorfor –»

«Hvorfor er du her, forresten?» avbrøt han. «Har du virkelig gått deg bort, eller følger du bare etter meg?»

Hun lo. «Så klart. Først ligger jeg på lur i butikken, og nå forfølger jeg deg gjennom skogen.» Hun satte seg på en stor stein, skakket på hodet og så opp på ham. «Jeg har faktisk gått meg bort litt, må jeg innrømme. Det var sånn en fin morgen at en tur virket forlokkende, men nå –» Hun sukket dramatisk. «Jeg klarer bare ikke å finne veien hjem igjen.»

«Det var forbannet tåpelig gjort av deg. Du må ikke vandre rundt alene når du ikke er kjent i skogen. Hva skulle du gjort hvis du ikke hadde funnet meg?»

«Klatret opp i et tre, kanskje? Gått til vannet og ventet der?» Hun trakk på skuldrene og virket uberørt. «Jeg hadde nok kommet på noe.»

Han ristet på hodet, kunne ikke la være å more seg. «Det er slanger her, vet du.» Han viftet mot steinen hun satt på. «Klapperslanger. De trives på store steiner og sånt.»

Hun for opp. «Klapperslanger?»

Han gliste. «Nei.»

«Det der var ikke morsomt.»

«Kom, så skal jeg vise deg veien hjem.» Han gikk tilbake mot grusveien som gikk i skogbrynet. «Jeg går ut fra at du bor hos Doug Garland?»

«Ja. Men hva med gaupa?»

«Borte for lengst, så høyt som du snakker.»

«Jeg snakker ikke høyt,» svarte hun rolig. «En dame hever aldri stemmen. Jeg tror ikke det var noen gaupe her i det hele tatt. Faktisk tviler jeg på at du vet hva du snakker om, Jim Stonebridge.»

Han bråsnudde, akkurat slik hun visste han ville gjøre. «Så det gjør jeg ikke?»

Hun dumpet ned på steinen igjen og ristet på hodet. «Nei, jeg er redd du ikke gjør det. Dessuten har du vært veldig uhøflig mot meg begge gangene vi har truffet på hverandre.»

«Har jeg? Tredje gang teller.»

«Tredje gang!» Hun lo. «Du virker temmelig sikker på at det skal bli en tredje gang.»

Han betraktet henne spørrende, men sa ikke noe om at hvis man regnet med det første møtet ved elva, så var dette tredje gang de støtte på hverandre, og korrigerte henne heller ikke da hun antok at han gjerne ville treffe henne igjen.

Da han fortalte Majoren at Madeleine skulle komme på besøk, strammet Jim skuldrene ubevisst og ble sittende og vente med gaffelen i lufta over Ellies kokte oksebringe, usikker på hvordan faren ville reagere.

Majoren fortsatte å tygge. Han tok en liten slurk whiskey og nikket da han satte ned drikkeglasset. «Flatlending?»

«Fra Boston,» svarte Jim lettet.

Jim sa ikke noe mer om hvordan de hadde møttes, eller hvordan han var blitt stående og somle, til tross for at han hadde vært bestemt på bare å følge henne til Garland-huset og gå videre med en gang.

De vandret tilbake mens han pekte ut skunkkålen han hadde funnet, og en ny flekk med is, bikubemønstret i lyset. Hun fortale at faren underviste i økonomi på universitetet i Boston og gjorde noe forskningsarbeid for Douggie ved siden av. Innbydelsen var blitt godt mottatt da den kom, siden teatergruppen hennes hadde vært på utkikk etter et sted å øve og …

«Hva handler skuespillet deres om?» spurte han.

«Det heter Katharsis og er en tolkning av den store krigen via dans. Slik,» sa hun forklarende. De sto midt ute på lysning, sola fikk håret til å gnistre i alle slags farger, og hun bøyde overkroppen langs et ustrakt bein, som en elegant, langhalset fugl. Så snurret hun rundt med armene strukket ut, sollyset strømmet ned over kremfarget hud og flytende muskler.

Han sa ikke noe der og da, men han mintes det øyeblikket ofte. Glansen i håret, elegansen i kroppen, solskinnet som flommet over henne som det gjorde over vannflaten i elva. «Hva er det du vil med Majoren?» spurte han bryskt, for å skjule forfjamselsen.

«Med faren din? Han høres spennende ut.»

«Han snakker aldri om krigen.»

«Nei vel.» Hun smilte. «Det gjør ikke noe, det var bare et innfall.»

Selvfølgelig, nå som hun ikke lenger virket så ivrig etter å møte Majoren, ønsket han av en eller annen pervers grunn at hun skulle møte ham. Hun ville at hun skulle se det gamle huset og oppdage av seg selv hvor lærd faren var. Han ønsket å vise henne eplehagen og alle bøkene i hvert eneste rom.

«Selv om han ikke snakker om den, burde du treffe ham.»

«Ja vel?» sa hun likefram. «Når da?»

Nå så Jim på faren. «Førstkommende onsdag,» sa han som svar på Majorens spørsmål, og sistnevnte nikket.

Og dermed var samtalen over. Faren og sønn falt tilbake til daglivets vaner med å spise ved det store, utskårne bordet med plass til tolv, sammen, men stort sett i taushet. Jim smurte sennep på oksebringen og begynte grådig å spise mens han nok en gang tenkte på møtet med Madeleine i skogen. Han hadde akkurat forlatt henne like ved porten til Garlandeiendommen, da han kom på noe og snudde seg:

«Noen kaller dem skogsspøkelser,» ropte han. «Rødgaupene. Det skal være lykkebringende å se en av dem. Jeg så en rødgaupe på den islagte elva en gang, ikke så langt unna der vi var i dag. Den bare satt der og stirret inn mot skogen. Som en statue hogd ut av is. Pusten hadde frosset til istapper rundt neseborene, og ansiktet hadde et skjegg av rimfrost.»