CECILIA SAMARTIN ble født i Havanna på Cuba i 1961 midt under revolusjonen. Hun var bare ni måneder gammel da hennes foreldre José Antonio og Tania Samartin tok henne med og flyktet til USA. Der fikk de støtte fra St. James Church i South Pasadena til å bygge opp en ny tilværelse for sine tre døtre. I dag er slekten blitt en multikulturell storfamilie med over 60 mennesker til bords. Samartin har studert psykologi ved University of California, Los Angeles (UCLA) og Santa Clara University. I over 20 år har hun arbeidet med innvandrere fra Mexico og Sør-Amerika, og det var deres dramatiske livshistorier som inspirerte henne til å skrive. Cecilia bor utenfor Los Angeles med ektemannen Steve og hunden Ralphie. Hun verdsetter høyt de langvarige og nære bånd hun har til sine norske lesere. Samartin har skrevet syv romaner og er utgitt i 25 land.

www.ceciliasamartin.com

Cecilia Samartin

Skjønnhet for aske

Roman

Oversatt av Arve Torkelsen

CECILIA SAMARTIN
Señor Peregrino, 2006 (Bok 1 Señor Peregrino trilogien)
Drømmehjerte, 2008
Salvadoreña, 2009
Mofongo, 2010
Mofongo Kokebok, 2010
La Peregrina, 2011 (Bok 2 Señor Peregrino trilogien)
Doña Maria, 2012
Lille Vinge, 2013
Los Peregrinos, 2014 (Bok 3 Señor Peregrino trilogien)

BEAUTY FOR ASHES
Copyright © 2017 by Cecilia Samartin
Norsk oversettelse etter avtale med John Hawkins & Assosiates, Inc.,
New York, USA

Norsk utgave © juritzen forlag as 2017, Oslo
www.juritzen.no

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor (www.kopinor.no). Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Omslagsdesign: Trygve Skogrand

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8205-997-8 (ePub)

ISBN 978-82-8205-997-8 (trykk)

FØRSTE DEL

FORNEKTET

Nyttårsaften, Las Vegas, Nevada

En ung jente står foran den velutstyrte baren i en penthousesuite. Hun er kledd i en silkeslåbrok. Rommet bak henne er elegant innredet i beige og kremhvitt med islett av gull. Jenta fyller et glass med is og en raus mengde whisky.

«Klokka er snart tolv. Hvorfor bruker du så lang tid?» roper en mann fra naborommet.

«Jeg kommer nå», svarer jenta. Hun stikker hånden i lommen på slåbroken og tar opp et lite medisinglass med et hvitt pulver. Hun heller pulveret i whiskyen, rører rundt med pekefingeren og putter det tomme medisinglasset tilbake i lommen.

Utsikten over The Strip fra det store soverommet glitrer som et karneval gjennom vinduene, som rekker fra gulvet og opp til taket. En eldre mann med asiatisk utseende ligger lent mot en stabel med puter i den runde sengen midt i rommet. Blikket hans er klistret til tv-skjermen mens han klikker seg gjennom kanalene med fjernkontrollen. I det ene øyeblikket steker en kvinne kylling i en panne, i det neste masserer to unge menn hverandre på en brasiliansk strand. Smilende går jenta bort til ham og tilbyr ham drinken. Han tar imot den mens han mønstrer henne kritisk. «Du har håret bak ørene igjen», sier han. «Du vet at jeg hater det.»

Jenta rister øyeblikkelig på hodet slik at håret faller fremover og inn i ansiktet hennes.

Idet mannen åpner munnen for å si noe mer, setter fyrverkeriet i gang. Stjerner i gull og sølv eksploderer utenfor vinduet og fyller himmelen med klart, blendende lys. De virvler og flyr av gårde, spruter og spraker, og det høres ut som om byen langt der nede blir sprengt i stykker.

«For et bråk», sier den gamle mannen. «Bare det kunne holde opp.»

«Det gjør det snart», sier jenta. «Godt nyttår?»

«Ja, ja», mumler mannen. Han løfter glasset til munnen og rynker pannen. «Hva slags whisky er dette?»

«Det er den vanlige», svarer jenta. «Jeg kan hente noe annet hvis du vil.»

Den gamle mannen snuser på drinken og nipper til den på nytt. «Den er grei nok», sier han mens han vifter henne vekk og vender tilbake til de to unge mennene som nå jager hverandre rundt på stranden.

Jenta går bort til vinduet mens hun betrakter den gamle mannens speilbilde i ruten. Han drikker whiskyen sin temmelig fort, og noen minutter senere, da siste rest av fyrverkeriet dør ut i en røyksky, faller hodet hans bakover på puten, og fjernkontrollen glir ut av hånden hans.

Jenta forlater vinduet og går bort til sengen. «Osamu», sier hun og bøyer seg over ham. «Kan du høre meg, Osamu?» Hun rister ham i skulderen og klapper ham flere ganger på kinnet, men den gamle mannen rører seg ikke. Jenta går fort bort til klesskapet og river av seg slåbroken. Så kler hun på seg og trekker på seg støvler. På vei til badet tar hun en bunt med pengesedler fra Osamus nattbord og stapper den i ryggsekken. Inne på badet finner hun frem saksen som hun tidligere har gjemt i medisinskapet, klipper av seg håret til like over ørene og stapper det i lommen. Så trekker hun en svart baseballue ned over hodet og venter med hånden på spyleknappen til toalettet. Et par minutter senere banker noen lett på soveromsdøren. «Hallo», sier vakten Osamu har betalt for å overvåke henne. «Er alt i orden der inne?»

Jenta trekker ned. «Alt i orden», svarer hun over lyden fra vannet som strømmer ned i toalettet. «Men Osamu sama er trett og gikk glipp av fyrverkeriet.»

«Ja, jeg ser det. Vel, godt nyttår, da.»

«Godt nyttår», svarer jenta, og hun venter på at vakten skal forlate rommet og sette på alarmen. Vanligvis går han og tar seg en røyk før han vender tilbake til posten sin, noe som betyr at hun har to til tre minutter på seg til å komme seg ut. Hvis han dropper sigaretten, vet hun ikke hva hun skal gjøre. Livet hennes kan meget vel avhenge av om vakten har lyst på en røyk eller ikke.

«Ajută-mă să Isus», mumler hun på moldovsk, morsmålet sitt, før hun sjekker kikkhullet i døren. Da hun ser at vakten ikke er der, smyger hun seg ut kjøkkeninngangen. Heldigvis står ikke hotellpersonalet på Osamus lønningsliste, noe som betyr at folkene hans ikke kommer til å se på overvåkningsvideoen før de oppdager at hun er borte. Hvis alt går etter planen, vil hun da være langt av gårde. Hun går forbi heisene, setter kursen for trappeoppgangen og løper ned de sekstito etasjene på litt over femten minutter. Mennene til Osamu er sannsynligvis nede i garasjen, så hun har tenkt å forlate hotellet gjennom lobbyen. Andpusten titter hun ut gjennom døren, og besvimer nesten da hun får øye på en av Osamus menn ved resepsjonen. Kanskje nattevakten etter sigaretten har vært inne og sjekket hos sjefen sin en gang til og oppdaget at hun har forsvunnet. Han kan i dette øyeblikk holde på å rive stedet i stykker for å finne henne, han kan allerede ha beordret Osamus folk til å stoppe henne for enhver pris.

Hun venter i trappeoppgangen mens hun prøver å finne ut hva hun skal gjøre. Da hører hun heisdørene gå opp, og et mylder av fulle, feststemte mennesker blir skylt ut i lobbyen. Hun glir inn midt blant dem og rir på bølgen ut mot hovedinngangen. Mens de andre gjestene venter på at taxiene og limousinene deres skal komme, forlater hun hotellet til fots; hun tvinger seg til å gå selv om hver eneste celle i kroppen hennes skriker at hun skal løpe.

Fortauet utenfor Hotel Bellagio er tettpakket med folk, men omsider får hun øye på to jenter i mørke klær og med ryggsekker lik hennes egen. Hun brøyter seg vei gjennom folkemengden og bort til dem. Den eldste av jentene, som ser ut til å være omkring femten år, har mørkt, skulderlangt hår. Den yngste, som kan være ni eller ti, har festet det blonde håret i musefletter.

«Inesa, er det deg?» spør den mørkhårete.

Inesa drar det avklippede håret frem fra lommen så de kan se selv, men den yngste jenta er ikke imponert. «Du skulle vært her for tjue minutter siden.»

«Calmate, Sammy», sier den mørkhårete. «Hun er her, det er det viktigste.» Og akkurat da våkner Bellagios fontene til liv, og «Luck be a Lady» strømmer ut gjennom høyttalerne. Alle rundt dem stanser for å se på forestillingen, mens jentene svinger vekk fra The Strip og inn i en roligere gate.

«Ikke vær redde, snart er vi fri», hvisker Karla.

«Ja, snart er vi fri», hvisker Inesa tilbake, men den første opphisselsen etter flukten begynner å avta, og nå griper tvilen henne. Osamus nettverk er vidstrakt og ugjennomtrengelig. Det består av politifolk, forretningsmenn, grensevakter, taxisjåfører og til og med et par dommere. Helt til nylig hadde hun trodd at det ikke fantes et menneske han ikke hadde bestukket, og at bare selve tanken på å stikke av ville nå ham og få ham til å male henne opp og gi henne til hundene. Men det var før Sammy og Karla kom inn i livet hennes.

«Jeg vet om et sted der vi kan få oss noe å spise», sier Sammy. «Vi tar en taxi herfra.»

Inesa bråstopper, og tvinger Karla og Sammy til å gjøre det samme. «Vi var enige om å unngå all offentlig transport. Hvorfor endre planer nå?»

Karla prøver å forklare og går over til spansk, slik hun alltid gjør når hun står fast eller blir nervøs, og Inesa svarer på engelsk og moldovsk, og ingen av dem skjønner helt hva den andre prøver å si.

«Vi har ikke tid til dette», mumler Sammy. Hun fortsetter å gå, og de blonde museflettene svinger kraftig frem og tilbake.

Karla hekter armen innunder Inesas og trekker henne med seg. «Credinţă, speranţă y amor», sier hun, men for Inesa kjennes det som om alt blodet har forlatt hodet. Uansett hva hun gjør nå, er det ingen vei tilbake. Det vet de andre jentene. Plutselig slår det henne at Sammy også kan være en del av Osamus nettverk. Det er en sprø tanke, helt absurd, men akkurat nå virker ingenting umulig, og det er noe ved den lille jenta som gjør at Inesa ikke helt stoler på henne. Hun er altfor selvsikker, og Inesa liker ikke den bryske måten hennes å være på.

«Hørte du hva jeg sa?» spør Karla.

«Ja», svarer Inesa. «Credinţă, speranta y amor. Jeg skal prøve å huske det.»

De bestiller tre hotdogs og tre store pommes frites på stedet Sammy tar dem med til. De sitter med ryggen mot vinduet mens de spiser. Så stikker de innom en 7-Eleven og kjøper noen flasker med vann, sjokolader, müslibarer og poser med tørket kalkun og tørket oksekjøtt. De fortsetter til fots gjennom roligere strøk der de passerer en endeløs rekke av lugubre strippeklubber og barer. En liten stund senere praier de en taxi, glad for å komme seg vekk fra gaten.

Klokken er blitt nesten to om natten før de kommer til stasjonens skiftetomt. En innviklet labyrint av jernbanespor går på kryss og tvers, og utallige tog glimter i måneskinnet som en flokk med sovende dinosaurer. Det er ikke en sjel i nærheten, og det er så kaldt at de kan se sin egen pust. Inesa og Karla følger etter Sammy, som trasker over sporene, mens de hele tiden holder øyne og ører åpne. Å se seg godt for, har Sammy sagt, er den beste måten å unngå å bli skadet eller hektet på. Og de oppdager snart at selv om togene står stille, stønner og knirker og sukker de som om de er levende.

Plutselig stanser Sammy og peker på to frontlykter foran dem. En liten, hvit lastebil kommer kjørende i stor fart, og idet den nærmer seg, lyser den opp området med en kraftig lyskaster. Jentene får kastet seg ned på bakken tidsnok til å unngå den. Sammy har allerede advart dem mot «Oksen», sjefen for oppsynsmennene som har som jobb å få tak i uteliggere og blindpassasjerer. Hun sa at de fleste ikke var særlig grundige, spesielt ikke når det var kaldt, og snart kjører «Oksen» i retning kontoret sitt igjen.

«Hei, Chuck, kom og se hva jeg har funnet!» roper plutselig en mann like bak dem. En fyr med en diger ølvom kommer bort og lyser opp ansiktene deres med en lommelykt. «Er dere tre landstrykere alene?» spør han.

«Vi er ikke landstrykere, vi er søstre», svarer Sammy og reiser seg.

Mannen kniper sammen øynene. «Hvis dere er søstre, så er jeg Mikke Mus og han der Donald Duck.»

«Skal jeg varsle sjefen?» spør den første mannen og griper etter radioen.

«Vær så snill», sier Karla. «Vi vil bare hjem.»

«Hvor er hjemme?» spør mannen med lommelykten, og da jentene ikke svarer, kommer mannen med radioen nærmere. «Jeg ville sagt at hun her med kinnbeina er russisk», sier han. Så stryker han Karla over håret og smiler. «Denne søte señoritaen kommer definitivt fra sønnafor grensen, men vesla her er jeg ikke så sikker på.»

Han skal til å dra Sammy i en av museflettene, men hun skyver unna hånden hans og tar et skritt bakover. «Du tar feil», sier hun. «Vi er fra California alle sammen. Hvilket tog kan vi ta dit?»

«Lille ludder», mumler han og tar etter radioen.

«Vent litt», sier den tykke mannen. «Disse jentene ser ikke ut som typiske landstrykere. For det første er de for unge.»

Han studerer dem en liten stund mens han tenker seg om, så peker han med lommelykten over og bak dem. «Det er et tog der borte som skal sørover i morgen tidlig. Det står Santa Fe med store bokstaver på siden. Linjen ender på Long Beach, bare noen kilometer fra havet. Nå kan dere søstre stikke av før jeg ombestemmer meg.» De takker ham og løper straks av sted i den retningen han har pekt ut.

De må lete en time til før de finner toget. De fleste vognene er uten tak, men til slutt kommer de til en lukket, tom godsvogn som ser lovende ut, og klatrer inn. Etter noen minutter i et hjørne under det tynne ullteppet Karla har tatt med, skjelver de av kulde, og skjønner at de trenger noe varmere. De leter rundt på området og i flere av vognene, og finner en del store pappkartonger og noen flak med bobleplast. Av dette lager de et krypinn i hjørnet lengst fra døren, og legger seg tett sammen.

Nå har de det mer komfortabelt, og deler sjokolade, litt tørket kjøtt og en flaske vann. Karla og Sammy sovner, og Inesa prøver også å lukke øynene, men selv her, med friheten like om hjørnet, kverner redselen i magen hennes og lar henne ikke slappe av et øyeblikk. Hun føler seg fremdeles som et dyr i bur, helt prisgitt vokterne sine, og hun vet at selv om hun skulle komme til å leve et normalt liv i fremtiden, vil hun aldri bli den samme. Hun flytter på ryggsekken og prøver å finne en bedre stilling idet Sammy dytter borti armen hennes. «Det kommer noen», hvisker hun. De hører menn som snakker sammen. De blafrende lysstrålene fra lommelyktene skjærer gjennom mørket utenfor. Hvis de prøver å stikke av, vil de garantert bli oppdaget, så de kryper sammen i mørket innerst i vognen.

Da mennene kommer nærmere, kjenner de igjen stemmen til mannen med radioen. «Jeg så dem på vei hitover», sier han.

«Du burde ha sagt fra før. Chuck oppfører seg noen ganger som ei jævla fitte.»

«Det er fordi han ikke kjenner igjen ei god fitte når han ser en», svarer mannen med radioen og klukkler. «De fleste er noen jævla dophuer og lassiser. Forrige måned fant jeg en gammel fyr som hadde spydd som faen før han kreperte. Det var et jævla søl. Det tok oss en uke å bli kvitt stanken. Men denne gangen har vi skutt blink.»

«Hva om de melder oss til purken?»

«Det gjør de aldri. Disse jentene er som noen fuckings kaniner.»

Den andre mannen ler. «Er det ei til meg også?»

«Du kan ta den høye, russiske jenta. Russiske berter vet hvordan de skal holde mennene varme om natten.»

«Det er ganske kaldt i kveld, kompis.»

«Ja, for faen. Det er kaldt nok til å fryse ballene av seg, så vi bør finne dem jo før, jo heller.»

«Vi skal finne dem, ikke vær redd. Og de skal få unngjelde for å snike seg på togene våre.»

Inesa

Moldova to år tidligere

INESA FYLTE TRE små glass med plommebrennevin. «Noroc!», ropte hun, og hun og de to beste venninnene hennes tømte glassene sine som ekte sjøfolk. Som barn hadde de lekt sammen og hviskende betrodd hverandre hemmeligheter, mens mødrene strikket og utvekslet oppskrifter på kjøkkenet. Og nå, vips, var Magda også en gift kvinne. Hun ville fortsette i jobben som regnskapsmedarbeider, og om kveldene ville hun gå hjem til mannen hun hadde vært kjæreste med siden hun var femten. De neste tiårene kom de til å oppdra et par barn, modernisere det beskjedne hjemmet sitt og stelle den lille grønnsakhagen bak huset. Dette var det tradisjonelle livet som Inesa hadde vært fast bestemt på å slippe unna siden hun var liten. Hun drømte i stedet om å flytte til Chișină, få seg sin egen leilighet og arbeide som engelskoversetter, men akkurat nå virket det som om Magda hadde gjort det beste valget.

Inesa og Tereza betraktet venninnen og den nye ektemannen hennes der de svingte seg på dansegulvet. I det sterke lyset i festsalen glitret Magdas kjole som nysnø. «Jeg lurer på hvem som blir den neste», sa Tereza.

«Det blir sannsynligvis deg», svarte Inesa.

«Ikke vær tåpelig. Jeg ender sikkert opp som den gamle jomfruen alle synes synd på, henne som alle sender rundt som en gammel fruktkake. Å, her kommer gamle Tereza. Hun skravler i ett sett, men det er fordi hun er så ensom, stakkar, så vær hyggelig mot henne.»

Inesa lo. «Problemet ditt er at du er så kresen. Du burde gi Sergiu en sjanse. Han er gal etter deg.»

Tereza la armene i kors og sendte Inesa sitt berømte «skjerp deg»-blikk. «Hva med å bytte Sergiu med Zaim?» spurte hun, men Inesa lot som om hun ikke hørte henne. «Uhuh, det var det jeg trodde», klukket Tereza. «Føttene mine holder på å ta livet av meg. Jeg må sitte litt. Ser deg etterpå.»

«Ja visst», svarte Inesa, og Tereza gikk for å sette seg sammen med familien sin.

Inesas foreldre satt sammen med broren Bruno og hans kone Savia ved den borteste enden av et stort langbord med mat og flere flasker vin, champagne og brennevin. En annen familie som Inesa ikke kjente så godt, satt tvers overfor dem. Sønnen deres, Edgar, som var i slutten av trettiårene og fremdeles ugift, proppet seg med mat som han skylte ned med alkohol som om det var vann. Papa og Bruno drakk også tett, mens Mama hadde nippet til det samme vinglasset et par timer. En gang hadde hun vært en skjønnhet, men nå var hun en fyldig kvinne med rundt ansikt og et stadig tynnere hår som hun skjulte med et sjal knyttet under haken. Der har du meg en vakker dag, tenkte Inesa og snudde seg fort bort på utkikk etter mer champagne.

Etter at brudeparets dans var over, spilte orkesteret opp med en munter folkemelodi, og flere av de unge mennene samlet seg midt på dansegulvet. De løsnet på slipset, kastet jakken og sto på rekke med armene på hverandres skuldre. I begynnelsen var bevegelsene deres langsomme og enkle, tre skritt forover og ett tilbake, men etter hvert ble de mer og mer innviklet, og snart slo de hælene sammen i takt med den stadig raskere rytmen. De trampet med føttene, svingte rundt, falt ned på kne og spratt opp igjen til voldsom applaus fra de andre bryllupsgjestene. De unge mennenes dans var høydepunktet ved enhver feiring, men det var én ung mann med dypblå øyne like hemmelighetsfulle som Svartehavet, som opptok Inesa mest.

Da dansen etter hvert avtok i intensitet, gjorde den unge mannen seg fri fra rekken og trakk Inesa ut på dansegulvet.

«Hva er det du gjør?» spurte Inesa overrasket. Zaim var en sjenert gutt som vanligvis unngikk rampelyset.

«Kjærlighet og skjønnhet overveldet meg», svarte Zaim og svingte henne rundt i rommet uten å legge merke til at de hadde ryddet dansegulvet. Selv bruden og brudgommen betraktet dem nysgjerrig fra sidelinjen.

«Sãrut-o», ropte folk. «Kyss henne, kyss henne.» Zaim stanset som om han plutselig ble sjokkert over alt oppstyret de hadde skapt. «Sãrut-o», ropte folk igjen, enda høyere, men han gjorde ikke mine til å bevege seg, så Inesa kastet seg om halsen hans og kysset ham i stedet. Folk ble elleville, trampet med beina og skålte for kjærlighetens evige kraft.

Henrykt og flau over å være gjenstand for alles oppmerksomhet snudde Inesa seg mot bordet der familien var samlet. Smilet forsvant brått fra ansiktet hennes. Papa og Bruno hadde gjort det klart at de ikke syntes Zaim var den rette for Inesa. I likhet med folk flest kom han fra en fattig bondefamilie, men i motsetning til folk flest drakk han sjelden og hadde liten sosial omgang med de andre mennene. «Han er en merkelig fugl, han der», sa Papa ofte. Men Mama hadde andre betenkeligheter.

«Hva skjer hvis du lar en kjele koke dag og natt», spurte hun da det ble tydelig at Inesa og Zaim var interessert i hverandre.

«Da vil kjelen snart koke tom», svarte Inesa.

«Riktig, og derfor burde følelsene dine for Zaim putre istedenfor å koke. Da kunne de kanskje føre til noe som ville vare.»

Men Inesas følelser for Zaim hadde for lengst passert kokepunktet. Før de kysset hverandre første gang, øvde hun hver kveld på å kysse ved å late som puten var ham, og hun studerte ofte speilbildet sitt mer eller mindre avkledd og lurte på hvordan det ville være å elske med ham for første gang. Når hun våknet om morgenen, var Zaim den første hun tenkte på, og når hun la hodet på puten om kvelden, innbilte hun seg at han lå ved siden av henne.

«Møt meg i morgen», sa hun da de forlot dansegulvet sammen, og som alltid sa Zaim ja.

Dagen etter gjorde Mama og tante Delia seg ferdig på kjøkkenet mens mennene samlet seg rundt bordet. Savia fylte krus med hjemmelaget vin og virket helt upåvirket av Brunos grusomme ord tidligere. Da de kom inn på kjøkkenet fra hagen, hadde han bedt henne om å slutte å slepe føttene etter seg som et muldyr. Inesa syntes det var latterlig å sammenligne stakkars Savia med et muldyr, for med det tomme blikket og den åpne munnen lignet hun mer på en fisk.

Hun telte sju gule roser i vasen, så tok hun ut en og ga den til Savia. «Denne blir fin i det mørke håret ditt», sa hun.

Savia smilte da hun tok imot blomsten og la den på benken.

I mellomtiden snakket Mama og tante Delia lavt sammen ved komfyren. «Det er ingen vits i å utsette det lenger», sa tante Delia.

«Utsette hva da?» spurte Inesa.

Mama la fra seg skjeen og trakk pusten dypt.

«Bare si det til henne», sa tante Delia.

«Hva er det som skjer, Mama?»

«Jeg vet at dette vil bli vanskelig for deg, men det måtte gjøres. Din far og jeg har bestemt at det er på tide å selge Negru.»

Det var like før Inesa slapp blomstervasen i gulvet. «Dere kan ikke selge Negru! Det er jeg som har oppdratt ham. Han er min.»

«Det er allerede gjort», sa Mama. «Vi inngikk avtalen i går, og nå er det for sent å gjøre noe med det.»

«Vær tapper, barnet mitt», sa tante Delia. «Det kunne vært verre. Noen har vært nødt til å selge hestene sine på grunn av kjøttet. Negru har fremdeles noen gode år igjen.»

«Delia, for Guds skyld», bet Mama henne av og snudde seg mot Inesa, som allerede hadde fått tårer i øynene. «Det kommer ikke til å skje noe galt med Negru. Vi solgte ham til familien Olaru, og han skal arbeide på gården deres på samme måte som han har arbeidet her. Han vil faktisk få det bedre, for der har de flere hester, så Negru slipper å være så ensom.»

«Negru er aldri ensom», protesterte Inesa. «Han har meg, og jeg har ham. Vi hører sammen.»

«De kommer og henter ham i morgen tidlig», sa Mama, haken hennes skalv. Så tok hun opp skjeen og fortsatte å røre. Inesa tørket øynene på ermet og bar blomstene bort til bordet.

Det gamle klosteret var blitt hugget ut i fjellsiden av munker som hadde trukket seg unna tyrkerne for flere hundre år siden. Bare å være i nærheten av de eldgamle ruinene brakte Inesa til et annet sted og en annen tid, der hverdagslige bekymringer ikke kunne nå henne. Hun og Zaim pleide å møtes ved en grotte ikke så langt unna. Høyt over verden følte de seg nærmere himmelen, og vemodet som alltid lurte i Zaims blå øyne, lettet noen ganger og forsvant. Inesa hadde ventet noen minutter alene. Hun sto og beundret dalen nedenfor, som minnet om et smaragdgrønt hav. Etter hvert som solen beveget seg over de bølgende åsene, strakte de mørke, fiolette skyggene seg ut mellom trærne som om de forberedte seg på en fredfull søvn. Snart hørte hun det rasle i løvet, og Zaim dukket opp fra skogholtet bak henne «Du ser ut som en engel i solnedgangen», sa han.

«Spionerte du på meg?»

«Jeg bare beundret deg», sa han. Han bøyde seg frem for å kysse henne, men stoppet brått. «Har du grått?»

Inesa fortalte ham om Negru, og snart var også han fuktig i øynene. Rørt av medfølelsen presset Inesa leppene sine mot hans. De la seg ned i gresset. Mer enn noen gang ønsket hun å gi seg helt hen til ham, og hun var sikker på at lengselen hennes på en eller annen måte ville lindre det vonde i hjertet hennes og gjøre alt bra igjen.

«Nei, Inesa», sa Zaim. «Dette er hverken rett tid eller rett sted.»

«Det er en perfekt tid og et perfekt sted», svarte Inesa og åpnet beltespennen hans, men han tok tak i hendene hennes og trakk seg unna.

Såret og forvirret brukte Inesa litt tid på å ta seg inn igjen. «Er det sånn at du ikke har lyst på meg lenger?» spurte hun. Zaim ristet på hodet. «Hva er det da?»

«Du er allerede opphisset, og jeg vil ikke gjøre det verre for deg.»

«Ikke vær dum. Å være sammen med deg gjør tingene bedre, ikke verre. Det er en av de mange grunnene til at jeg elsker deg.»

Inesa løftet hånden opp mot ansiktet hans, han grep den og kysset den ømt, angrende. «Jeg beklager, Inesa. Jeg beklager virkelig.»

«Hvorfor beklager du?» spurte Inesa, og da han ikke svarte, trakk hun sakte hånden til seg.

De kom for å hente Negru tidlig neste morgen. Inesa var i stallen og børstet ham da faren kom inn og hektet bisselet og tømmene ned fra kroken på veggen. «Vil du leie ham ut, eller skal jeg gjøre det?» spurte han.

«Jeg gjør det», svarte Inesa.

Negru fulgte bak henne, mulen hans berørte skulderen hennes da de gikk ut av stallen. Inesa gikk rett bort til Olaru og sønnen Edgar. Hun rakte Negrus tømmer til herr Olaru. «Han er snill og trenger ikke mange instrukser når du rir ham», sa hun. «Han arbeider hardt så lenge du bruker et behagelig bissel. Han drikker mye vann, også i den kalde årstiden, og han liker å bli strøket over mulen før han skal sove.»

Edgar fnyste hånlig og grep tømmene fra faren for å se nærmere på Negru. Med et matt blikk under tunge øyelokk undersøkte han hestens munn og tenner, strøk hånden over ryggen og halsen mens han trykket forsiktig. Negru skvatt unna, men Edgar hadde nok kontroll til å kunne kjenne på beina og leddene. Det var tydelig at han hadde gjort dette mange ganger tidligere.

«Er det noe i veien?» spurte Inesas far.

«Vi vil bare forsikre oss om at dette er rett hest for oss, det er det hele», svarte herr Olaru. «Men alt ser bra ut. Vi skal ta godt vare på ham, ikke sant, Edgar?»

«Vi tar oss godt av alle dyrene våre», mumlet Edgar og førte Negru bort til hestehengeren.

Etter at herr Olaru hadde betalt Papa, hilste han til hattebremmen og snudde seg mot Inesa, som fremdeles fulgte Negru med øynene. «Du må gjerne komme og besøke ham når du vil», sa han.

Gården til familien Olaru var ti ganger så stor som gården til Inesas familie. Folk lurte ofte på hvor de fikk penger fra til å kjøpe så mye land og det utstyret som trengtes for å drive det. De dyrket tobakk og mais, og hadde dessuten store vinmarker. Inesa hadde sett gården på avstand, men aldri vært inne på den. Velstelte bed med fargerike blomster vokste langs innkjørselen opp til hovedhuset, en toetasjes bygning med stor veranda og blåmalte skodder. Låven og stallen bakenfor var store og godt vedlikeholdt. Inesa telte seks hester i stallen, og regnet med at det sikkert var flere ute på beite.

Negru snøftet og vrinsket lykkelig da han så Inesa og eplene hun hadde med seg til ham. Han så godt ut. Spiltauet hans var rent, og vannet var friskt. Hun begynte å børste ham, og hadde holdt på en stund da hun stanset og hvilte hodet mot halsen hans. «Hva er det han skjuler for meg, Negru», hvisket hun. «Hvorfor kan han ikke fortelle meg hva det er?» En frysning stjal seg nedover ryggraden hennes, og hun så opp. Under tunge øyelokk betraktet et par øyne henne over grinden. Hun rettet seg opp og fortsatte med børstingen. «Faren din sa at jeg kunne besøke ham når som helst», sa hun.

«Du er flink med hester», sa Edgar etter en stund.

Inesa trakk på skuldrene. «Negru er den eneste hesten jeg noen gang har hatt ansvaret for.»

«Kan du arbeide med én hest, kan du arbeide med alle. En hest er tross alt bare en hest.»

Inesa var helt uenig, men hun brydde seg ikke om å krangle.

«Jeg skal si deg noe», sa Edgar. «Stallgutten vår sluttet for et par dager siden, og det har hopet seg litt opp her. Jeg kan ikke gi deg fast lønn, men hvis du har lyst, kan jeg snakke med min far om en avtale som gjør at du kan tjene tilbake hesten din.» Inesa ble så lamslått at hun ikke klarte å svare med en gang. «Er du ikke interessert?» spurte Edgar.

«Jo, det er jeg, det er bare … sier du at jeg kan få ta Negru med meg hjem?»

«Ikke med en gang, først må du vise at du fikser jobben. Du må gjøre rent i stallen, fôre og vanne hestene og hjelpe til med noen av de andre dyra. Sov på det, og la meg få et svar i morgen.»

Mama stirret vantro på Inesa. «Sa du ja til å jobbe gratis på Olaru-gården? Hvem kan finne på å gjøre noe så dumt?»

«Jeg arbeider for Negru. Det er bedre enn penger, spør du meg.

«Hvor mange dager skal du arbeide? Hvor mange timer om dagen?»

«Vi kom ikke inn på alle detaljene, men det gjør vi sikkert i morgen.»

«Det er nok arbeid her, og vi har ikke råd til å leie inn noen sånn som herr Olaru kan.» Mama ristet på hodet. «Faren din kommer ikke til å like tanken på at du skal arbeide hjemme hos en annen mann.»

«Jeg skal arbeide i stallen og i havnehagen. Jeg skal ikke sette en fot i huset hans.»

«Din far kommer uansett ikke til å like det. Han kommer ikke til å like det i det hele tatt.»

Inesa sørget for å være travelt opptatt resten av dagen mens hun hele tiden lurte på hvordan faren ville reagere. Uten Negru var de nødt til å leie naboens hest, noe som ville koste mindre på kort sikt, men i det lange løp var det best å ha sin egen hest. Det visste alle.

Savia kom inn på kjøkkenet. Fingrene hennes var såre etter arbeidet på markene. Inesa syntes som oftest synd på henne, men av og til ble hun irritert fordi hun ikke tok igjen med Bruno. Natten før hadde Inesa som vanlig våknet av at hodegjerdet på sengen deres dunket mot veggen, og neste morgen hadde Bruno kalt kvinnen han hadde ligget med bare noen timer tidligere, for en «klosset idiot» da hun var uheldig og knuste en frokosttallerken.

«Hun gjorde det ikke med vilje», sa Inesa.

«Hun har gjort altfor mange feil i det siste.»

«Den største feilen hun har gjort, var å gifte seg med deg.»

«Ti stille, begge to», sa Mama. «Jeg er ikke i humør til å høre på tullpratet deres i dag.» Savia sa ingenting, hun så ut som om hun hadde lyst til å forsvinne ned i sluket sammen med det skitne oppvaskvannet.

Papa kom hjem senere på ettermiddagen, og fra rommet sitt hørte Inesa han og Mama snakke på kjøkkenet. En stund etterpå banket det på døren hennes. Med en gang Inesa så faren, visste hun at han mislikte planen hennes.

«Jeg vet du er opprørt over Negru», begynte han. «Men jeg kan ikke la deg arbeide på en annen gård så lenge vi trenger deg her.»

«Vi trenger Negru enda mer.»

«Det er ikke du som avgjør hva vi trenger og ikke trenger, unge dame, og min datter skal ikke arbeide som en underbetalt løsarbeider.»

«Papa, vær så snill …»

Han løftet hånden for å få henne til å tie. «Det jeg skal si nå, sier jeg bare én gang, Inesa. Hvis du velger å trosse meg og drar til Olaru-gården i morgen, så trenger du ikke bry deg med å komme hjem igjen.»

Senere på kvelden kom Papa og Bruno sjanglende hjem, og like etterpå hørte Inesa sengen dunke mot veggen igjen. Da det omsider ble stille, fant hun frem den lille lærkofferten som hadde tilhørt bestemoren, pakket det aller nødvendigste og la i vei under en himmel full av stjerner.

Da hun kom frem til Zaims hus, husket hun ikke hvilket vindu som var hans, men hun visste at han vanligvis var først oppe for å melke kuene, så hun gikk inn i fjøset. Der laget hun seg et leie av høy, trakk jakken godt rundt seg og sovnet umiddelbart.

Tidlig neste morgen åpnet hun øynene og så Zaims far stå over henne med et bistert uttrykk. Han marsjerte ut, og like etter kom Zaim løpende. «Herregud, Inesa, hva gjør du her?»

«Jeg håpet vi kunne snakke sammen. Jeg … jeg savner deg sånn. Jeg får ikke sove, og jeg klarer ikke å spise, alt jeg gjør, er å tenke på deg.» Zaim stakk hendene i lommen og så ned på skoene sine. «Folk leter hele livet etter det vi har, Zaim, og mesteparten av tiden finner de det aldri.»

«Vær så snill, Inesa, ikke gjør dette …»

«Jeg vet du har en hemmelighet du er redd for å fortelle meg, men jeg vet også at uansett hva det er, så elsker du meg, og jeg elsker deg. Så jeg har bestemt at du ikke trenger å fortelle meg hemmeligheten, og jeg skal aldri mer spørre. Ser du? Problemet er løst.»

Zaim smilte trist. «Jeg skulle ønske det var så enkelt.»

«Det er så enkelt, hvis du vil at det skal være enkelt. Vær så snill, Zaim.»

Zaim sukket og satte seg i høyet. Inesa satte seg ved siden av ham. «Jeg var åtte år da en eldre fetter kom for å bo hos oss», begynte Zaim. «Jeg syntes han var det mest fantastiske mennesket i verden. Vi spilte fotball, og han lærte meg å fiske og gå på jakt. Han lo av alle de dårlige vitsene mine og hjalp meg med leksene. Så en dag sa han at han skulle lære meg noe som han aldri hadde lært noen andre, og det var da han begynte å gjøre ting med meg, skitne, unevnelige ting, og fikk meg til å gjøre det samme med ham. Han truet med å drepe meg hvis jeg noen gang fortalte det til en sjel, og da han dro, ble det aldri det samme. Jeg ble aldri den samme.»

«Fetteren din fortjener å brenne i helvete», sa Inesa, stemmen hennes skalv av sinne.

«Det er en ting til, men det kan jeg ikke fortelle deg, det må jeg vise deg.» Sjokkert så Inesa at han åpnet buksesmekken.

«Den jævelen skadet deg», hvisket Inesa da hun så at penisen hans var bøyd så den øverste halvparten pekte nedover og den nederste til siden.

Zaim stakk den fort på plass igjen og lukket smekken. «Du er vakker og fullkommen og fortjener en som også er vakker og fullkommen, eller i det minste normal. Så gå hjem nå, Inesa. Vær så snill å gå hjem.»

Inesa sa ikke et ord. Da Zaim skulle til å reise seg, holdt hun ham tilbake. «Ikke gå», hvisket hun, og så trakk hun av seg genseren og jeansen.

«Hva er det du gjør?»

«Jeg elsker deg, Zaim», sa hun og tok av seg resten av klærne og undertøyet. «Jeg har mer lyst på deg enn noen gang. Har du lyst på meg?»

«Det har jeg alltid hatt», svarte han. «Men du skjønner … det blir verre når den er hard.»

«Du mener som nå?» spurte Inesa og kjærtegnet ham.

De falt sammen bakover i høyet. Han kysset henne grådig og viklet fingrene inn i håret hennes mens hun beveget seg over ham. «Er du sikker på dette? Hva om den ikke virker?»

«Vi skal få den til å virke.»

«Men jeg har ikke lyst til å skade deg.»

Inesa la hendene rundt Zaims ansikt og så ham dypt inn i de blå øynene. Hun hadde aldri elsket ham mer, aldri begjært ham mer. «Vær hos meg bestandig», sa hun.

«Bestandig», svarte han og trengte inn i henne.

Den svarte silkerosenkransen besto av hundre innfløkte knuter store som erter, og munnet ut i et vevd kors med en dusk i enden. «Din bestemor ga denne til meg like etter at din far og jeg ble forlovet», sa Inesas mor. «Ha den med deg bestandig, så vil den beskytte deg. Jeg tror faktisk magien allerede har begynt å virke.»

«Hva mener du med det?»

«Din far aksepterte Zaims frieri. Det hadde jeg aldri trodd, hadde du?»

«Nei, men han var ikke veldig fornøyd», mumlet Inesa, og lot knutene gli mellom fingrene en for en.

«Fedre er aldri fornøyd med sine kommende svigersønner. Og det er ikke brødre heller.»

«Du har nok rett», svarte Inesa. Men en av grunnene til at hun elsket Zaim så høyt, var at han var så snill og vennlig og veldig annerledes enn faren og broren. «Jeg skulle bare ønske at de kunne komme godt ut av det med hverandre, det er alt. Og jeg liker ikke måten de snakker til Zaim på, som om han ikke er et skikkelig mannfolk. De viser ham ingen respekt, og det er ikke riktig.»

«Nesten alle ting ordner seg med tiden», sa Mama og trykket rosenkransen inn i hånden til Inesa. «Denne perioden i livet ditt kommer til å gå fort, så pass på å nyte den mens du kan, Inesa. Nyt den som en god vin. Og husk å telle dine velsignelser med et takknemlig hjerte. Hvis du gjør det, vil det bli mange flere av dem enn du noensinne ville våge å drømme om.»

Negru vrinsket og bøyde frem pannen så hun kunne stryke ham. Det var gått en uke siden sist hun hadde besøkt ham, og på den tiden hadde livet hennes endret seg så mye at hun ikke følte seg som samme person. Bryllupsforberedelsene var allerede i gang. I den første delen av seremonien skulle Inesa ha på seg bestemorens folkedrakt, som hadde ligget nedpakket i femti år. Heldigvis var Inesa omtrent samme størrelse som bestemoren hadde vært, med smalt liv og lange bein, så det var bare minimale tilpasninger som trengtes. Under den andre delen av seremonien skulle hun ha på seg en moderne, hvit kjole som hun og moren skulle kjøpe ganske snart. Inesa kunne ikke hjelpe for at hun ble like begeistret hver gang hun tenkte på seg selv som brud med ikke bare én, men to kjoler.

«Så du fant omsider ut at du ville dukke opp igjen», sa Edgar og stilte seg bak henne.

«Jeg er lei for det», svarte Inesa. «Jeg burde ikke sagt ja til tilbudet ditt før jeg hadde spurt foreldrene mine. De trenger meg akkurat nå.»

Edgar trakk på skuldrene. «Jeg skjønner det. Og jeg hører at snart er det ikke bare foreldrene dine du må innordne deg etter. Men det er synd.» Han gikk et skritt nærmere henne. «Jeg fikk faren min til å komme med et bud på Negru som de ikke kunne si nei til, fordi jeg visste du ville besøke ham av og til. Men det ser ut til at jeg kastet bort pengene mine.»

«Negru er en bra hest», sa Inesa. «Han er den beste hesten i stallen din.»

Det glimtet litt i Edgars matte øyne. «Den gamle hesten din er ikke verdt halvparten av det jeg bruker på å fôre ham, og derfor har jeg tenkt å slakte ham i morgen.»

Inesa ble likblek, og måtte støtte seg til grinden. «Du kan ikke gjøre det. Zaim har tenkt å kjøpe ham tilbake som bryllupspresang til meg. Vær så snill, Edgar, ikke gjør Negru noe.»

«Det ble avgjort i morges, men ikke vær redd. Han vi bruker, har en veldig skarp kniv, så dyret merker nesten ingenting.»

«Nei …» mumlet Inesa for seg selv. «Dette skjer ikke.»

Edgar la hodet på skakke og tørket leppene med håndbaken. «Jeg kan kanskje klare å overtale far hvis du virkelig ønsker det.»

«Ja, vær så snill å snakke med faren din, eller la meg snakke med ham, så kan jeg forklare alt sammen.»

Inesa var på vei ut døren da Edgar grep henne i armen. Blikket hans var truende. «Slipp meg», sa Inesa. «Det gjør vondt.»

«Og tror du ikke det gjør vondt for meg at du skal gifte deg med en annen mann?»

«Hva er det du snakker om? Hvorfor skulle du bry deg om hvem jeg gifter meg med?» Hun rev seg løs, men han grep tak i henne igjen slik at begge to falt over ende. Edgar kastet den tunge kroppen sin over hennes og holdt henne for munnen mens han rev i klærne hennes, men Inesa tok igjen og klarte på en eller annen måte å komme seg løs og på føttene. Han kom mot henne igjen, og løp etter henne rundt i stallen til han fikk trengt henne opp i et hjørne. Han skulle akkurat til å slå henne, da hun sparket ham hardt i skrittet med støvelen så han sank sammen på gulvet.

«Jeg skal slakte hesten din med mine egne hender», hørte hun ham si mens hun løp ut av stallen. «Han skal være på tallerkenen min i kveld.»

Papa og Bruno satt ved kjøkkenbordet da Zaim og Inesa kom inn. Etter at Zaim hadde gjenfortalt det Inesa nettopp hadde berettet for ham, og de fikk se den istykkerrevne kjolen hennes, holdt bordet på å velte da begge mennene reiste seg på likt.

«Herregud, er det sant?» spurte Mama.

Inesa nikket, tårene strømmet nedover kinnene hennes. «Edgar overfalt meg mens vi var i stallen, og han sa at han skal slakte Negru.»

Papa ga Bruno beskjed om å hente geværet i boden, og like etter la de tre mennene i vei mot Olaru-gården. Inesa ville gå med dem, men Mama holdt henne tilbake. «Dette er mannfolkarbeid», sa hun.

«Men jeg må bli med dem. Vær så snill, Mama.»

«Du blir her og gjør som jeg sier», svarte Mama, og Inesa falt sammen i den nærmeste stolen. Hun klarte bare å sitte og stirre ut av vinduet mens hun lurte på om det hadde vært riktig å fortelle Zaim og de andre hva som hadde skjedd. Først da solen var i ferd med å gå ned, så hun dem komme nedover veien.

«De er tilbake», ropte hun, spratt opp av stolen og løp ut av huset for å møte dem. På avstand så de tre mennene uskadde ut, men da Inesa kom nærmere, så hun at Bruno hadde en diger blåveis, og Papa haltet. Men det var Zaim det hadde gått verst ut over. Han hadde et dypt kutt over det høyre øyet, og blødde fra en brukket nese.

Mama og Savia kom løpende etter Inesa. «Multumesc Iisus», ropte Mama. Kvinnene hjalp de tre mennene inn i huset og ga seg til å stelle sårene deres. Det var ikke før de satte seg for å hvile ut foran peisen, at Papa åpnet munnen. «Du gjorde en skikkelig innsats i dag, Zaim», sa han. «Den eneste som ble mer overrasket enn jeg, var den drittsekken hvis navn aldri skal uttales høyt i dette huset.»

«Tror du han har noen tenner igjen?» spurte Bruno.

«Han må sannsynligvis spise grøt resten av livet», sa Papa. De begynte å prate seg imellom om hvilken avskyelig feiging Edgar hadde vært, og hvor heldig det var for ham at Zaim hadde spart livet hans.

«Vi så Negru i havnehagen med de andre hestene», sa Bruno. «Zaim og jeg drar og henter ham i morgen.»

«Jeg drar og henter ham nå», sa Inesa. «Jeg løper hele veien og rir hjem på ham. Det tar ikke lang tid.»

«Neimen om du gjør», protesterte Mama. «Har du gått fra vettet?»

«Men i morgen er det for sent. Vi er nødt til å dra dit i kveld, med en gang», svarte Inesa. «Ed … den grusomme mannen kommer til å skjære over strupen på Negru så fort han får sjansen. Jeg vet det.»

«Etter det som skjedde i dag, vil han aldri våge det», sa Zaim. «Vi henter ham i morgen. Helt sikkert.»

Siden morgenen var mild og klar, bestemte Inesa seg for å dra til tante Delia, der de skulle velge ut vin til bryllupet. Mens hun fingret med rosenkransen i lommen, kom hun på hva moren hadde sagt. Hun innså at hun allerede var blitt velsignet med mange lykkelige hendelser. Negru var hjemme igjen, og Papa behandlet Zaim som sin egen sønn. Bruno ønsket sin kommende svoger velkommen. Han var til og med blitt snillere mot Savia, særlig etter at det var blitt klart at de skulle bli foreldre. «Det blir herlig med en liten en som løper rundt i huset igjen», sa Mama. Men det beste av alt var at om bare noen uker – tre, for å være nøyaktig – skulle Inesa gifte seg med mannen som hun elsket med hele sin sjel og sitt hjerte.

Inesa var bare et par kilometer fra tantens hus da hun hørte en bil på veien bak henne. Hun skygget for solen med øynene og så at det var en varebil som nærmet seg. Hun regnet med at det var turister som skulle til det gamle klosteret. Da bilen nærmet seg, saktnet den farten, og hun forberedte seg på å gi en veibeskrivelse. Bakdøren gikk opp, og en skallet mann med tykt, krøllet skjegg hoppet ut. Før Inesa skjønte hva som foregikk, hadde han kastet henne inn bak i varebilen.

«Er dette jenta du snakket om?» spurte han mens han teipet igjen munnen hennes og festet plaststrips rundt de sprellende beina og armene hennes.

«Det er henne», svarte Edgar, ansiktet og munnen hans var fremdeles hovne. De manglende tennene gjorde uttalen utydelig, noe som ikke stoppet ham fra å si: «Hvis hun skaper problemer, så bare skjær over strupen på henne.»

Første nyttårsdag

Vaktene er nå så nær at jentene kan høre støvlene deres skrape mot grusen. Inesa begynner å skjelve slik at bobleplasten og pappen over henne beveger seg. Jo mer hun anstrenger seg for å ligge rolig, desto mer skjelver hun. Mennene er like utenfor vognen deres da Inesa kjenner at Karla tar tak i skulderen hennes. Det er som å bli pakket inn i et varmt teppe. Hun blir med en gang helt rolig.

«Hva er alle de greiene der inne», spør Oksen og retter lykten mot pappen og bobleplasten borte i hjørnet av vognen.

«Ser ut som noen gamle innpakningsgreier.»

«Hopp inn og få det ut, ok?» sier Oksen. «Togene skal være tomme når de drar herfra.»

«Nå? Jeg trodde vi skulle ha det litt moro.»

«Det tar deg et par minutter.»

Mannen med radioen stønner og klager mens han heiser seg opp, han er nesten inne da kneet hans hekter seg borti noe og han faller ut og lander på baken. «Faen», mumler han. «Det er høyere enn det ser ut til.»

«Herregud, mann, er jeg nødt til å gjøre det sjøl?»

Mannen med radioen børster av seg og gjør et nytt forsøk. Med Oksens hjelp er han snart inne i vognen, men det tar en stund før han kommer seg på beina. Jentene har allerede bestemt at hvis de blir oppdaget, skal de prøve å stikke av så fort de kan, i håp om at overraskelsesmomentet vil hjelpe dem. Det verker i musklene deres mens de ser mannen med radioen reise seg, fremdeles med ryggen mot dem.

«De er der borte», roper plutselig Oksen. «Jeg så dem.»

«Hvem?»

«Jentene, din idiot. Kom igjen.»

Mannen med radioen hopper ut av vognen, og jentene hører lyden av to menn som løper nedover langs linjen. Først da løsner grepet rundt Inesas skulder. «Takk», sier Inesa. «Skal vi komme oss ut nå?»

«Vi bli her», svarer Sammy.

«Men hva om de kommer tilbake?»

«Det gjør de ikke.»

«Jeg synes vi skal stikke.»

«Hvis vi stikker herfra nå, er det ingen som vet hvor lenge vi må vi bli her i Vegas», sier Karla. Det avgjør saken.

Mennene kommer ikke tilbake, men for å være på den sikre siden ligger jentene helt stille til mørket begynner å vike for det første morgengryet. Den verste frykten har avtatt for en stund, og jentene gir etter for utmattelsen og sovner. Etter hvert som det blir lysere, blir lyden av godsvogner som kobles sammen, stadig høyere. Bremsene stønner og hveser idet de kobles ut, og banearbeiderne roper ut meldinger til hverandre. Ropene blir etterfulgt av en rekke dunk, og plutselig gjør vognen deres et rykk fremover, det skriker i hjulene under dem, og så, som om de våkner etter en dyp søvn, begynner de å bevege seg sakte fremover.

Karla setter seg opp og rister av seg pappen og plasten. Hun kryper frem fra hulen, går bort til døren og stikker ut hodet. Toget går fremdeles så sakte at det ville være lett å hoppe ut. Men farten øker raskt, og snart glir sporene hun for et øyeblikk siden hadde kunnet telle, over i hverandre til et uskarpt bilde. Hun blir sittende ved døren mens stasjonsområdet tar slutt og går over i ørkenen, som gløder rosa og gyllen i soloppgangen. Det er kjølig borte ved døren, og idet hun lurer på å gå tilbake til hulen, får hun øye på en mann som står og slår lens mot en stolpe i utkanten av stasjonsområdet. Da toget nærmer seg, ser hun at det er mannen med radioen. Han ser opp og møter blikket hennes, og blir stående helt perpleks. Karlas siste minne fra Las Vegas vil alltid være bildet av mannen med radioen som står og holder pikken med den ene hånden og hytter mot henne med den andre.

Karla

Zitlala, Mexico, ett år tidligere

MÅNEN SKINTE INN på det lille rommet der de to søstrene lå side om side på en madrass på gulvet. Den søte duften av appelsinblomster strømmet inn gjennom det åpne vinduet, og coyotene ulte og bjeffet der de streifet omkring i åssiden bak huset. De var i ferd med å sirkle inn et bytte – kanskje en hare, et lite rådyr eller en løshund. Karla hadde ved flere anledninger kommet over halvspiste levninger etter dyr langs de støvete veiene i Zitlala. Hun hørte at ytterdøren gikk opp, og den karakteristiske lyden av to ølbokser som ble åpnet. «Vær stille», hvisket Mamita høyt nok til å vekke døde. «Jentene mine sover.»

Brått kjente Karla at hun måtte tisse, men hun våget seg ikke på do med en fremmed i huset, så i stedet gikk hun ut av sengen og brukte en potte i et hjørne av rommet. Hun merket noe uvant vått mellom beina, og så at det var flekker i underbuksen. Hun dyttet en gammel T-skjorte mellom beina og gikk og la seg igjen.

Da Karla våknet neste morgen, undersøkte hun T-skjorten med en gang. Det var bare noen få blodflekker der. Hun tok det som et tegn på at hun ikke var i ferd med å dø. Hun hadde hørt at Mamitas gjest dro sin vei en times tid tidligere, noe som også var en lettelse.

«Jeg drømte at jeg kunne fly», sa Nena, lillesøsteren. «Jeg løp, og så strakte jeg ut armene og lettet.»

«Jeg pleide å ha sånne drømmer hele tiden», sa Karla. «Men de tok slutt da jeg ble tretten.»

«Slutter vi å drømme når vi blir tretten?» spurte Nena.

«Jeg tror det», svarte Karla.

Karla prøvde å være diskré da hun vasket seg ved vannkranen utenfor huset, men det var vanskelig å holde ting skjult for Nena. Hun var nysgjerrig som en kattunge, det var ingenting som unngikk henne. «Hva er det for noe?» spurte hun og pekte på blodet som rant nedover Karlas lår.

«Ikke noe å bry seg om.»

«Mamita, Mamita», ropte Nena og løp inn i huset. «Karla blør mellom beina. Hun blør mellom beina.»

Mamita myste på henne med rødkantede øyne under hovne øyelokk, det mørke håret var et eneste virvar på puten. «Be henne komme inn hit», mumlet hun, og et øyeblikk senere sto Karla ved Mamitas seng. «La meg se», sa hun. Karla ga henne det flekkete undertøyet. Mamita kom seg opp på albuen og studerte den avlange flekken i skrittet, den var nå blitt nærmest brun. Hun så opp på eldstedatteren, de trette øynene hennes glødet. «Gå bort til kommoden min, andre skuff. Der finner du en pakke med bind.»

Mamita viste Karla hvordan hun skulle feste bindet i underbuksen, men da hun tok den på, var det som å gå med en banan mellom beina.

«Jeg vet det er ukomfortabelt, men du blir fort vant til det», sa Mamita. «Du er en kvinne nå.»

«Er jeg?»

«Ja, og det betyr at guttene vil bli mer interessert i deg. Sånn er livet.»

«Æsj», sa Nena og skar en grimase.

Mamita lo. «Det sier du nå, men snart vil selv du si ‘kult’ i stedet for ‘æsj’.»

Karla og Nenas far hadde forlatt familien like etter at Nena ble født, men Mamita tok det med fatning. «Menn er som levende lys», sa hun ofte til jentene. «Noen brenner lenger enn andre, men alle brenner ut til slutt.»

Karla hadde arvet farens blå øyne. «Trolldomsøyne» kalte moren dem. De hadde fortryllet og forført henne og fått henne til å oppføre seg dumt altfor lenge. Nena hadde fått Mamitas mørke øyne. «Vi tilhører jorden og den naturen vi kjenner», sa Mamita til Nena, «men søsteren din kommer fra månen og stjernene.»

«Jeg vil også komme fra månen og stjernene», gråt Nena og klamret seg til søsterens arm.

«Du kan ikke endre på det Gud har gjort deg til», svarte Mamita. «Det kan ingen av oss.»

«Ikke vær lei deg», sa Karla til Nena da de lå i sengen om kvelden og tittet opp på månen. «Den nye læreren min, Señor Ortega, sier at månen og stjernene er laget av samme slags stoff som jorden.»

«Hvordan kan han vite det?»

«Fordi han er fra Mexico City. Og selv om han er ung, bruker han briller fordi han leser så mange bøker. Dessuten er han veldig religiøs.»

En ettermiddag da Karla og Nena ventet på at Mamita skulle hente dem på skolen, ble Señor Ortega stående og vente sammen med dem. Han fortalte Karla at han hadde møtt foreldrene til alle elevene, unntatt moren hennes, og at han aktet å gjøre noe med det i dag. Karla var henrykt over å ha Señor Ortega mer eller mindre for seg selv, men som vanlig var det Nena som sto for mesteparten av pratingen. «Der er hun, der er hun», ropte hun og vinket. Mamita var kledd i åletrange jeans og en T-skjorte som var så utringet at sommerfugltatoveringen på det venstre brystet hennes var godt synlig.

«Herre min, er det moren deres?» spurte Señor Ortega. «Ja, det er mamitaen vår», svarte Nena stolt. «Hun har ingen mann fordi faren vår forlot oss da jeg ble født. Han elsket tequila mer enn han elsket oss. Mamita sier at veken hans var veldig kort.»

Karla sendte søsteren et blikk som sa «det holder», men Nena syntes ikke å forstå hvorfor denne kjekke nye læreren ikke skulle få vite det som hele Zitlala hadde visst i årevis.

«Du må være den berømte Señor Ortega», sa Mamita da hun nådde frem til dem. «Karla snakker om deg hele tiden.»

«Virkelig?» svarte Señor Ortega, tydelig fornøyd. Karla kunne ikke huske å ha sagt så mye om ham.

«Livet i Zitlala må være veldig kjedelig for deg», sa Mamita og stilte seg slik at den veldreide kroppen hennes kom til sin rett. «Har du ikke hjemlengsel?»

«Noen ganger, men jeg tror det er Guds vilje at jeg skal være her. Han har velsignet meg med flotte elever, og jeg kan allerede nå si at Karla er svært talentfull. Hun vil snart være dyktig nok til å kunne undervise klassen min.»

«Karla er veldig klok», sa Mamita. «Og det samme er lillesøsteren hennes. Jeg har de to beste døtrene i verden.»

«Og vi har den beste mamitaen i verden», innskjøt Nena som på signal. Mamita og Señor Ortega lo, øynene deres glitret. De pratet om livet i Zitlala, hvor sjarmerende det var, upåvirket av den moderne verden. Men samtidig var det noe uuttalt mellom dem; Karla kunne føle at det kom krypende og sirklet dem inn som usynlige fangarmer, og hun ønsket å rive dem løs og trampe på dem.

«Vel, vi får komme oss av gårde, jenter», sa Mamita. «Vi har langt å gå, og jeg er sikker på at dere har lekser som skal gjøres.»

«Kan jeg få tilby dere skyss?» spurte Señor Ortega ivrig.

«Takk, men vi vil ikke være til bry.»

«Det er ikke noe bry i det hele tatt.»

«Sikkert?»

«Helt sikkert.»

Señor Ortega hentet bilen sin, og Mamita satte seg foran, mens Karla og Nena kravlet inn i baksetet. De snuste inn duften av den nye bilen, og forundret seg over klikkelyden da de festet de skinnende bilbeltene Señor Ortega insisterte på at de skulle ta på. Det store krusifikset som hang i bakspeilet, svingte som en pendel på den korte turen, og da de kom til gaten deres, ba Mamita Señor Ortega om å sette dem av på hjørnet. Hun forklarte at veien var dårlig og kunne ødelegge dekkene hans, men Karla skjønte at Mamita ikke ville at han skulle se det lille, fattigslige huset deres, for alle visste at folk fra Mexico City bodde i flotte hus med innlagt vann og ekte takstein.

«Det var veldig hyggelig å få treffe deg», sa Señor Ortega da Mamita gikk ut av bilen.

«I like måte», svarte Mamita. «Jeg glemte forresten å spørre om du er gift.»

«Jeg er lykkelig singel, eller ulykkelig singel.» Señor Ortega rødmet. «Det kommer an på hvordan en ser på det.»

«Enten du er lykkelig eller ulykkelig med det, må jeg advare deg om at hver eneste jente i mils omkrets kommer til å banke på døren din. Du burde få installert en solid lås.»

Señor Ortega humret. «Det skal jeg gjøre, og jeg skal sørge for at bare visse personer får nøkkel til den.»

Snart snakket hele byen om den kjekke, gudfryktige læreren fra Mexico City som var vilt forelsket i den sexy tobarnsmoren med et noe tvilsomt rykte. Karlas klassekamerater ertet henne ofte for det. «Han er alltid ekstra hyggelig mot deg.» Noen av barna var mer ondskapsfulle. «Når Señor Ortega og moren din får barn sammen, vil de sparke ut deg og Nena.» Men Karla trodde ikke på dem. Mamita forbrukte kjærester som papirlommetørklær – når esken var tom, skaffet hun seg en ny – så hun regnet ikke med at Señor Ortega ville vare særlig lenge.

Så en søndag morgen åpnet Karla øynene og oppdaget at hun hadde sovet hele natten uten å våkne en eneste gang. Hun sto opp og tittet ut gjennom døren, og så at Mamitas seng var tom. Mamita kom ofte sent hjem, men hun kom alltid. Og om søndagene dro hele familien i parken sammen.

«Hvor er Mamita?» spurte Nena, som hadde kommet bort til henne.

«Hun har overnattet hos en venn.»

«Hvorfor det?»

«Fordi det var sent og hun ikke ville vekke oss. Ikke vær redd, hun kommer snart.»

Mens de ventet på at Mamita skulle komme hjem, satt Nena ved kjøkkenbordet og tegnet, som hun pleide, blomster med ansikt, armer og bein. Hun tegnet ballerinablomster, blomster som shoppet, blomster som gikk hånd i hånd eller syklet. Hun kunne ikke forklare hvorfor hun var så opptatt av disse blomstermenneskene, annet enn at det å tegne dem gjorde henne lykkelig. Hun viste Karla en tegning hun nettopp var blitt ferdig med – en blomster-Mamita i parken med de to blomsterjentene sine.

«Kom», sa Karla, hun begynte å bli irritert på Mamita. «Jeg skal bli med deg i parken, kanskje Mamita finner oss der.»

Det var et yrende liv i byen, og parken var full av folk som hadde piknik i gresset. Etter å ha hilst på vennene sine satte Karla og Nena kursen for lekeplassen. «Kan vi kjøpe is?» spurte Nena da de hadde husket en stund.

«Jeg har ikke penger», svarte Karla, og syntes veldig synd på dem begge to. Hadde hun husket det, skulle hun tatt noen mynter fra syltetøyglasset moren gjemte i skapet, bak vaskepulveret. De andre familiene koste seg med grillet kjøtt og mais, og flere barn flokket seg rundt iskremmannen, mens Karla og Nena gikk omkring både sultne og tørste. Noen av vennene deres hadde invitert dem til seg, men Karla var for stolt til å takke ja. «Nei takk», sa hun, «Mamita lager i stand en stor lunsj til oss, og vi vil ikke ødelegge appetitten.»

«Gjør hun? Er Mamita hjemme allerede?» spurte Nena.

Karla grep Nena i armen og trakk henne unna. «Kan du ikke bare godta det jeg sier for en gangs skyld?»

«Hvorfor?»

«Fordi jeg ikke vil at folk skal snakke stygt om Mamita.»

«Hva for noe stygt er det de vil si om henne?»

«Hold opp med å stille så mange dumme spørsmål», glefset Karla. Hun hadde aldri vært så brysk mot Nena før, og hun så på ansiktet hennes at søsteren var på nippet til å gråte. «Unnskyld», sa Karla. «Jeg er bare så lei meg for at jeg ikke kan kjøpe is til deg.»

De var på vei hjem da et øredøvende motorbrøl fikk dem til å snu seg. En bil som lignet på en rakett, sirklet sakte rundt på torget. Karla hørte noen si at det var en amerikansk bil. Den var så blank og skinnende at det nesten gjorde vondt i øynene, men likevel fortsatte hun å stirre på den. Det var ikke vanlig med gringoer i Zitlala.

Det gikk et sus gjennom folkemengden da den røde raketten tok en ny runde, og denne gangen fikk Karla sett ordentlig på sjåføren. Han var meksikansk, men tydeligvis ikke herfra. Han hadde solbriller, og det skinnende, svarte håret var kort på sidene og langt på toppen. Karla var ikke sikker, men hun syntes hun så det glimte i en ring i det høyre øret. Han kjørte akkurat forbi Karla og Nena på vei ut av byen, da han stanset og rullet ned vinduet. «Buenos dias», sa han med et smil. «Kan dere fortelle meg hvilken by dette er? Jeg så ikke skiltet, og jeg tror jeg må ha kjørt feil et sted.»

«Skiltet blåste ned for et år siden», sa Karla, «og de har ikke satt opp et nytt ennå. Du er i Zitlala.»

«Zitlala», gjentok mannen, som om han prøvde å huske om han noen gang hadde hørt om byen. «Er dere søstre?» spurte han.

«Ja», svarte Nena. «Karla er tretten, og jeg er sju. Vi vet ikke hvor moren vår er, så vi kom alene til parken, og vi har ikke penger til is.»

«Nena», mumlet Karla rød i ansiktet.

Mannen klukket. Så stakk han hånden i lommen og rakte dem noen sedler.

«Takk, men vi har mer enn nok penger til is hjemme», sa Karla.

«I syltetøyglasset bak vaskepulveret», tilføyde Nena.

«Vær så snill», sa mannen. «Jeg ville sette stor pris på å få spandere is på to så fortryllende søstre.»

Karla hadde aldri før følt seg mer ydmyket enn da hun gikk bort til bilen. Idet hun strakte hånden ut etter pengene, tok mannen av seg solbrillene. «Du har vakre øyne. Har noen fortalt deg det?»

«Mamita sier at øynene hennes er som månen og stjernene», glapp det ut av Nena.

«Ja, det er en god beskrivelse», svarte mannen og så på Karla enda litt til. «Nyt isen», sa han før den røde raketten forsvant med et brøl.

«Nena, du skal ikke plumpe ut med alt du tenker», sa Karla da de gikk tilbake for å kjøpe is.

«Hvorfor ikke?»

«Fordi du bør holde noen ting for deg selv», svarte Karla, selv om hun innerst inne var glad for at Nena hadde fortalt mannen hva Mamita sa om øynene hennes.

En ettermiddag flere uker etter at Mamita og Señor Ortega hadde begynt å treffe hverandre, kom Karla og Nena hjem fra skolen og så at Mamita sto ved komfyren og laget mat. Det var en stund siden sist Mamita hadde laget middag til dem. «Gjør leksene deres og vask opp før middag», sa hun, og de adlød med glede. Det var som i gamle dager, men Karla la merke til at Mamita var hoven rundt øynene, som om hun hadde grått. Hun antok at Señor Ortega hadde slått opp med henne, og at det var derfor hun var hjemme. Mamitas kjærester kom ofte luskende etter et par dager, men da hadde hun vanligvis funnet seg en ny. Señor Ortegas lys hadde brent ned i likhet med alle de andre, og Karla var glad til.

«Smakte middagen?» spurte Mamita, og både Karla og Nena svarte at det var den beste chilikyllingen hun noen gang hadde laget. Moren smilte da hun fikk høre dette, men øynene hennes så triste ut.

Etter middagen viste Nena Mamita en blomstertegning hun hadde laget til henne noen dager tidligere. En blomster-Mamita og de to blomsterdøtrene hennes dalte ned mot jorden i en fargerik fallskjerm. Mamita ble så glad at hun ga Nena en god klem og et kyss, men etterpå så hun enda mer lei seg ut. «Hva er i veien?» spurte Nena og holdt ansiktet hennes i hendene sine.

«Det er ingenting i veien, det er bare det at … jeg skal ha en baby til», svarte Mamita.

Nena dro til seg hendene, og hun og Karla stirret målløse på Mamita. Mamita begynte å gråte. De hadde aldri sett henne gråte før, så det var mye verre enn det hun hadde sagt. Nena slo umiddelbart armene rundt Mamita. «Ikke gråt», sa hun. «Vi skal hjelpe til med å passe babyen.»

«Ja, vi skal hjelpe deg», sa Karla da sjokket hadde gitt seg. Hun reiste seg fra stolen og omfavnet moren, om enn ikke like entusiastisk som Nena.

Mamita pusset nesen. «Jeg vet at det ser ut som om jeg er lei meg, men jeg har aldri vært lykkeligere. Dere skjønner, i dag spurte Daniel om jeg vil gifte meg med ham.»

Både Karla og Nena slapp moren. «Og hva svarte du?» spurte Karla.

«Jeg sa selvfølgelig ja. Han er en bra og gudfryktig mann. Han er akkurat det vi trenger.»

Karla og Nena gikk bare i kirken til jul og påske, men Mamita fortalte dem at Señor Ortega ville sette pris på om de var trofaste kirkegjengere, så de gikk med på å gå litt oftere. En søndag forlot de Mamita, som slappet av hjemme, og vekslet knapt et ord der de trasket til byen og krysset torget på vei til kirken. Ettermiddagsgudstjenesten skulle snart begynne, og kirkeklokkene kimte, men det lød hult i Karlas ører. Det var ingen glede eller melodi i klokkene, det var bare disharmonisk støy som ikke virket innbydende i det hele tatt.

«Og hvordan har de henrivende søstrene i Zitlala det i dag?» var det plutselig noen som spurte. De kjente ham ikke igjen med en gang, men den glitrende gullringen i det høyre øret røpet ham.

«Moren vår skal dra, og vi er redd vi aldri får se henne igjen», sa Nena, tårene trillet nedover kinnene hennes.

Mannen sluttet å smile, ansiktet hans nærmest lyste av sorg. «Hvor skal hun?»

Karla forklarte med tilkjempet ro at moren ventet barn, og at hun skulle flytte til Mexico City, der hennes kommende ektemann hadde funnet en bedre betalt jobb. Hun og Nena skulle bo hos sin Tia Berta en stund, og så snart babyen var født og Mamita og Señor Ortega hadde fått etablert seg, skulle hun og Nena flytte til dem.

Mannen nikket medfølende. «Det høres ut som en utmerket plan», sa han, men det var noe i måten han sa det på som gjorde at Karla ikke trodde han mente det, ikke et øyeblikk.

«Men hva om jeg spanderer lunsj på dere, jenter?» spurte han etter å ha fortalt dem at han het Ramon. «Kanskje det vil muntre dere opp litt.»

«Å ja, det vil det», sa Nena, men Karla nølte. De hadde fortalt Mamita at de skulle i kirken, og å spise lunsj med en fremmed virket ikke riktig.

Ramon smilte og avdekket tenner som var like perfekte som en perlerad. «Jeg er sikker på at det er en ny gudstjeneste senere i ettermiddag.»

Karla ble omsider overtalt, og de fulgte Ramon til Rosas Kafé, det eneste ordentlige spisestedet i byen. Siden det var søndag, var det som vanlig stappfullt, men de klarte å finne et bord ute på torget. De satte seg i skyggen av en sypress og nippet til kald limonade. Nena skravlet i vei, og litt etter litt forsvant Karlas engstelse. Hun hadde aldri sett en mann med manikyrerte negler før, så hun gjemte sine egne hender under bordet for at han ikke skulle legge merke til de mørke rendene under neglene hennes.

«Du er stor til å være sju år», sa Ramon til Nena.

«Mamita sier det er fordi livretten min er tortilla og peanøttsmør, og at snart kommer jeg til å se ut som en diger, fet peanøtt.»

Ramon kastet hodet bakover og lo som om det var det morsomste han noen gang hadde hørt, og Karla kunne se at alle tennene hans var perfekte; det var ikke en fylling å se. Han virket interessert i alt de gjorde, hvilke fag de likte best, hvem vennene deres var, og hva de gjerne drev med på fritiden. Nena sto for det meste av snakkingen, og snart røpet hun at Karla fylte fjorten om noen få uker.

«Og hva ønsker tenåringsjenter seg til fødselsdagen nå for tiden?» spurte Ramon.

Karla hadde egentlig ikke tenkt noe særlig over det, men så slo det henne. «Jeg ønsker meg høyhælte sko», sa hun. «Alle jentene på min alder går med høye hæler, men Mamita sier jeg er for ung.»

«Mamitaen vår er veldig vakker», skjøt Nena inn. «Når menn ser henne, blir de forelsket ved første øyekast. Det var det som hendte med Señor Ortega.»

«Er det sant?»

«Jeg kunne se at i samme øyeblikk som han så henne, var han solgt.»

«Dere jenter må jo ha skjønnheten deres et sted fra», bemerket Ramon og lo litt.

Etter lunsj inviterte han dem med på en tur i den røde raketten sin, men Karla avslo høflig før Nena rakk å si ja. Mamita hadde sagt at de aldri skulle gå inn i fremmede menns biler. Ramon var ikke fremmed lenger, men han var ikke akkurat en venn heller. Han lignet ikke på noen andre Karla hadde møtt; det var umulig å si hvor gammel han var, han var usedvanlig kjekk, og han smilte bestandig.

«Jeg skjønner», sa Ramon. «En ting er å spise lunsj med en dere nettopp har møtt, å gå inn i bilen hans er noe helt annet.»

Karla rødmet, hun var flau fordi han måtte tro at hun ikke stolte på ham. «Takk for lunsjen», sa hun. «Den gjorde oss i godt humør, akkurat sånn som du sa den ville gjøre.» Nena takket også Ramon, og løp bort for å leke med noen venner ved huskene.

Straks de var alene, så Ramon beundrende på Karla. «Du er en hemmelighetsfull jente», sa han. «Og de øynene dine er himmelske. Du kan velte meg over ende med en fjær når jeg ser inn i dem.»

Karla ble mørkerød i fjeset. Ingen hadde noen gang gitt henne en sånn kompliment. Hun visste ikke hva hun skulle si.

«Jeg skulle veldig gjerne snart treffe deg igjen», sa han. Så tok han begge hendene hennes opp til leppene sine og kysset dem forsiktig.

Senere, da hun satt ved siden av Nena i kirken, tenkte hun om og om igjen på dagens hendelser. Hun stirret ned på hendene sine, som skinte i blått og gult og rødt i lyset fra de fargede blyglassvinduene over henne. På et øyeblikk hadde Ramon løftet henne ut av støvet og plassert henne på en skinnende sølvsky. Selv om hun aldri skulle se ham igjen, og aldri mer sitte i den stilige røde raketten, var hun forandret for bestandig.

Tia Berta alte opp kyllinger, og Tio Jorge slaktet dem ute bak hønsehuset. Eiendommen var temmelig stor, selv om mesteparten minnet om en skraphandlertomt med gammelt rustent utstyr og skrot strødd overalt. Tia Berta ordnet det sånn at Karla og Nena kunne sove på en madrass i hjørnet i et rom der familien benket seg til måltidene rundt små bord som de flyttet omkring etter behov. Karla hadde vondt for å skjønne at tykke Tia Berta med alle dobbelthakene kunne være yngre enn Mamita. Hun hadde seks barn i alderen fem til tolv. Den eldste, Jorge jr., brukte mesteparten av tiden på å fange firfirsler og frosker, som han nesten druknet før han ga dem til kattene. Karla og Nena holdt seg lengst mulig unna ham. De andre barna løp hele tiden omkring og kjeklet og hylte på oppmerksomhet fra moren, som skrek ut ordrer som ingen så ut til å bry seg om.

Gudskjelov kom skolebussen og hentet dem hver morgen, og når de var borte, ble huset uhyggelig stille. Siden Karla og Nena var registrert på en annen skole, måtte de bli hjemme, men Tia Berta forsikret dem om at om noen få uker ville de begynne på en ny og mye bedre skole i Mexico City. Karla hatet å gå glipp av skolen. Hun var en flittig elev, og ønsket ikke å bli hengende etter, mens Nena var mer enn fornøyd med å sitte og tegne blomstermennesker dagen lang.

Etter to uker uten at de hadde hørt noe fra Mamita, sa Tia Berta at det var på tide at de begynte å arbeide for kosten. Tio Jorge ga Nena ansvaret for å sanke egg, og Karla fikk i oppgave å gjøre rent i hønsehuset, en møkkete og illeluktende jobb.

«Tror du Mamita og Señor Ortega har giftet seg nå?» spurte Nena en kveld etter at alle hadde gått og lagt seg og det var stille i huset.

«Sannsynligvis», svarte Karla. «Men det er ennå mange uker igjen til babyen kommer.»

«Skal vi kalle Señor Ortega for Papito når vi kommer dit?»

«Vi får spørre ham om hva han foretrekker», svarte Karla.

Men Karlas fødselsdag kom og gikk uten at Mamita ga lyd fra seg. Tia Berta skjønte at niesene var skuffet, så hun ga dem litt penger og tilbød seg å sette dem av på torget mens familien dro videre for å selge hønene sine på markedet i nabobyen. Karla og Nena gjorde unna arbeidet sitt tidlig og var klare til å dra før de andre våknet. Markedsdagene var ekstra hektiske, og de tok ikke sjansen på å gå glipp av skyss til byen.

«Er det sikkert at dere klarer dere på egen hånd?» spurte Tia Berta da de hoppet ned fra lastebilen. «Hvis dere vil, kan Junior godt bli her sammen med dere.»

Karla kastet et blikk over skulderen og la merke til at Junior skar en grimase og førte en finger over strupen. «Det er ikke nødvendig», svarte hun. «Vi kan ta vare på oss selv.»

«Vær tilbake her klokka tre i ettermiddag», sa Berta. «Vi burde ikke komme mye senere enn det.»

Karla og Nena oppsøkte de vanlige stedene, tittet i butikkvinduer og hilste på folk de ikke hadde sett siden Mamita dro. Etter en tacolunsj på en benk i parken viste Nena Karla et papir hun hadde brettet i to. Det var den mest forseggjorte tegningen hun noen gang hadde laget. En mammablomst, en pappablomst, en babyblomst og to jenteblomster holdt hverandre i hendene foran et stort hus. En skinnende, gul sol skinte ned på dem fra et hjørne øverst på siden.

«Det der er deg og meg, og det er Señor Ortega og Mamita med den nye babyen», forklarte Nena.

«Veldig fin», sa Karla, hun la merke til at Mamita og babyens kronblader ikke var fargelagt.

«Det er fordi jeg ikke hadde den rette blåfargen», sa Nena. Så kjøpte de en perfekt blå fargestift i en liten butikk som solgte billige smykker, nips og ellers litt av hvert. Nena var i full sving med fargeleggingen da de hørte et kjent brøl. Karla løftet hodet idet Ramon kom susende forbi i den røde raketten. Hun hadde ikke tenkt på ham på flere uker, og Nena var så oppslukt av å tegne at hun ikke så opp.

Da Karla et par uker senere var i byen for å gjøre noen ærend for tanten, så hun Ramon stå lent mot bilen sin. Denne gangen fikk han øye på henne, og løp mot henne med et smil som om alt som noen gang hadde vært vondt og leit i livet hans, plutselig var blitt bra igjen. «Jeg trodde du hadde forsvunnet fra jordens overflate», sa han. «Hvor har du vært?»

«Vi bor hos tanten vår til Mamita har fått babyen. Jeg fortalte deg jo det.»

«Ja, nå husker jeg det. Men la oss ta en tur», sa Ramon og grep Karlas hånd.

«Men jeg har lovet tante å gjøre noen ærend for henne.»

«Jeg skal hjelpe deg med det senere, men akkurat nå må vi feire. Jeg trodde jeg aldri skulle få se deg igjen, og plutselig er du der. Det er jo som et mirakel.»

Denne gangen nølte ikke Karla med å sette seg inn i Ramons bil, og da han strakte ut en hånd og la den på kneet hennes, flyttet hun seg ikke. Han tok henne med til en av yndlingsbarene sine i utkanten av nabobyen, der alle hilste på dem som om det var helt naturlig å se en voksen mann sammen med en ung tenåring. Ramon bestilte to øl, og mens Karla nippet til sin, fortalte hun Ramon om alt som hadde skjedd siden sist de så hverandre. Ramon syntes det var galt av Mamita å være så lenge borte fra henne og Nena, og mente at det var Señor Ortega som ikke ville la dem være sammen. «Sånne veldig religiøse folk kan være sleipe», sa han. «Noen ganger er de de rene djevler.»

Etter en øl følte Karla seg yr av glede og ikke det minste engstelig. Men det nærmet seg tiden da hun måtte dra hjem, og hun hadde ennå ikke gjort det hun skulle. «Når kan jeg få treffe deg igjen?» spurte Ramon.

«Når har du lyst til å treffe meg igjen?» sa Karla.

«Hva med i kveld, i morgen og i overmorgen?» sa Ramon, han strøk henne over kinnet, så berørte han leppene hennes med en finger og skilte dem forsiktig. «Jeg har drømt om å kysse deg siden første gang jeg så deg. Får jeg lov?»

Med dunkende hjerte løftet Karla ansiktet, og Ramon trykket leppene sine mot hennes og kysset henne forsiktig. Følelsen var så myk og lett som fjær, og etterpå lente Karla seg tilbake mens hun så hengivent opp på ham. «Hvor gammel er du?» spurte hun.

«Spiller det noen rolle?»

«Nei», svarte hun. «Det spiller ingen rolle.»

Hver onsdag ettermiddag når naboen dro inn til byen, fikk Karla sitte på for å utføre ulike oppgaver for tanten, for så å kjøre tilbake med ham samme dag. Hun gjorde ærendene unna i en fei, og etterpå møtte hun Ramon, som vanligvis ventet på henne i den røde raketten sin. Hun bestemte seg for å ikke fortelle Nena noe om sine møter med Ramon. Før Ramon kom inn i livet hennes, hadde hun ikke hatt noe imot å dele alt med Nena, men hun visste at denne drømmen ikke ville vare evig, og hun ønsket å ha den for seg selv.

Etter hvert ble Karla så vant til den røde raketten at hun steg inn i og ut av passasjersetet som om hun hadde kjørt rundt i eksotiske luksusbiler hele livet. Men om Ramon kvittet seg med bilen neste dag og ventet på henne på et esel, hadde det ikke spilt noen rolle. Hver gang han senket brillene for å se på henne og ristet på hodet som om han var forbløffet over hvor vakker hun var, følte hun seg som en dronning.

«Hvordan er det mulig», spurte han, «at du blir vakrere og vakrere for hver gang jeg ser deg?»

Karla svarte at han bare overdrev for å være hyggelig, og at hun ikke var det minste vakker, men hun begynte å lure på om hun kanskje var aldri så lite vakker likevel. Ramon kjøpte nye klær til henne og sko med høye hæler som hun tok på seg hver gang de møttes. Når hun var sammen med ham, gikk hun annerledes og beveget seg annerledes og til og med snakket annerledes. En dag tok hun også på seg eyeliner og leppestift, men da ba han henne om å vaske det av med en gang. «Bare en som var gal, ville finne på å male en rose», bemerket han.

Noen ganger når de parkerte i skyggen under et tre på et sted der ingen kunne se dem, lot hun ham ta på seg, og han viste henne hvordan hun skulle ta på ham og gjøre det godt for ham. Han var umåtelig takknemlig for disse dyrebare, lykksalige øyeblikkene, som han kalte dem, og noen ganger var han så rørt at han fikk tårer i øynene. Han fortalte henne at han aldri hadde drømt om å få en kjæreste som var så søt og henrivende. Men det var Karla som ikke kunne tro at en mann som Ramon kunne være interessert i henne. Ikke engang Mamita hadde klart å kapre en som ham. Mamita hadde heller aldri fortalt henne om de fysiske gledene ved kjærligheten, hvordan den fikk deg til å føle deg som en blomst som åpnet kronbladene mot den deilige varmen fra solen.

Og så, en ettermiddag nesten to måneder etter at hun hadde reist, ringte Mamita. «Tilgi meg, Karla. Tilgi meg, Nena», tryglet hun, og forklarte at hun hadde hatt alvorlige komplikasjoner under svangerskapet, og hadde vært på sykehuset i mange dager. Av den grunn var bryllupet blitt utsatt, og hun og Señor Ortega hadde bestemt seg for å vente med å gifte seg til etter at babyen var født. Men hun forsikret Karla og Nena om at selv om det ville ta litt lengre tid enn hun hadde trodd, skulle hun sende bud på dem straks barnet var født. Og de hadde allerede funnet et perfekt hus.

«Hva vil din Mamita si når hun får vite om oss?» spurte Ramon en ettermiddag.

«Det spiller ingen rolle hva hun måtte si.»

Ramon så litt tankefull ut, men så smilte han. «Jeg tipper at hun vil ha meg for seg selv.»

Karla ble sjokkert over at Ramon sa høyt det som hadde bekymret henne i flere uker. Den forferdelige tanken hadde husert i hodet hennes utallige ganger: Karla og Mamita som spaserer over torget, og Ramon som står parkert med den røde raketten og vinker til dem. «Kjenner du den mannen?» spør Mamita, hoftene hennes svaier forførende idet de nærmer seg, og det skjer som bestandig skjer – Ramon kaster ett blikk på Mamita, og Karla blir usynlig.

«Ta det helt med ro», sa Ramon. «Jeg har sett din Mamita, og hun er ikke på langt nær så vakker som deg, ikke engang i sine villeste drømmer.»

«Har du sett Mamita?»

«Ja, sammen med han fromme fyren med briller. Ikke misforstå, din Mamita er en attraktiv kvinne, men det er deg jeg vil ha», sa han. «Det er derfor jeg vil at du skal komme og bo sammen med meg.»

Men Karla håpet fortsatt at flyttingen til Mexico City skulle bli noe av, og hun var ikke overbevist om at Ramon var passende selskap selv hvis den ikke gjorde det. Hun kjente ikke familien hans, og de folkene hun hadde møtt på barene, virket mer som løse bekjentskaper enn venner. Da hun fortalte ham hvor urolig hun var, insisterte han på å ta henne med seg til hjembyen sin. Tenancingo var ulik alle andre byer hun hadde besøkt. Husene var kjempestore, og mange av dem lignet på rosa, blå og gule bløtkaker. Ramon bodde i et treetasjes, rosa hus. Det hadde søyler og smijern overalt, og to løver i stein flankerte hovedinn gangen. Men huset var enda mer imponerende på innsiden. Etter å ha gått gjennom den store, doble døren og kommet inn i en svær hall gikk de gjennom flere elegante rom utsmykket med statuer av dansende og poserende nakne damer, og så mange speil at Karla ble rent svimmel.

«Vent her», sa Ramon og etterlot henne i et rom som var møblert med sofaer og stoler i lyseblå fløyel. Like etter kom han tilbake sammen med en liten, hvithåret kvinne som støttet seg til armen hans. «Dette er min Mamita», sa han, «men alle kaller henne Mama Luz.»

Mama Luz smilte og ønsket Karla velkommen med en hjertelig omfavnelse. «Så dette er den søte engelen med de vakre øynene du har fortalt om. Jeg skjønner godt hvorfor du har falt for henne.»

De satte seg i en av de lyseblå sofaene, og en kvinne med forkle kom med forfriskninger. Mama Luz stilte Karla spørsmål om livet hennes og hvordan hun hadde det, og i likhet med sin sønn var hun opprørt over at Mamita hadde latt henne og Nena være alene så lenge. «Familier skal holde sammen», sa hun bestemt. «Jeg har to sønner som jeg forguder. Forretningene deres bringer dem langt av sted, men jeg vet bestandig hvor de er. Hvor var det Ricardo skulle denne gangen, mijo?» spurte hun henvendt til Ramon.

«Las Vegas», svarte han.

«Det stemmer», sa den gamle kvinnen. «Ricardo elsker New York og Las Vegas. Han synes livet der er spennende, selv foretrekker jeg å bo her. Liker du huset mitt?»

«Veldig godt», svarte Karla. «Det er det vakreste huset jeg har sett i hele mitt liv. Det må være det vakreste huset i verden.»

Ramons mor lo litt og klappet Karla kjærlig på hånden. Så fikk hun et mer alvorlig uttrykk. «Du gjennomgår en vanskelig tid akkurat nå, og jeg vil du skal vite at du og din søster er velkomne hit. Jeg mener det virkelig.»

«Det er veldig snilt av deg, Señora.»

«Tenk på det, Karla, det er en invitasjon jeg ikke kommer med til hvem som helst. Og vær så snill å kalle meg Mama Luz.»

Neste dag da Karla gjorde rent i hønsegården, klarte hun ikke å tenke på noe annet. Det ville bli et liv mer storslagent enn selv Mamita noen gang hadde drømt om for dem. Hun så for seg Mamitas ansikt hvis hun fikk se det rosa huset i Tenancingo. «Hvem bor sånn som dette?» ville hun spørre. «Konger og sultaner, kanskje, men ikke sånne som oss.»

«Karla, se hva jeg har funnet», ropte Nena og dro henne med seg inn i det borteste hjørnet av hønsehuset, der en liten kylling hadde begynt å hakke seg ut av skallet. De så på i ærefrykt mens den kakket og pikket til hullet var stort nok til at den kunne stikke det fuktige, dunete hodet sitt gjennom. Så tittet den rundt på verden med svarte, skinnende øyne og pep og pep. Den lille kyllingen var halvveis ute av skallet, da Tia Berta ropte på dem, og motvillig gikk de tilbake til huset. Det var uvant å se også Tio Jorge der på denne tiden av dagen, vanligvis var han i sving med å slakte høner.

Tia Bertas øyne var røde og øyelokkene hovne. «Sett dere», sa hun til jentene. «Og dere går utenfor», kommanderte hun to av de yngste barna som tittet inn og flirte. «Jeg har dårlige nyheter», sa hun. «Vi fikk nettopp en telefon fra Mexico City. Moren deres ble verre i går kveld og mistet babyen.» Tia Bertas haker begynte å skjelve ukontrollert. «Herre Gud, hjelp oss», mumlet hun.

«Hvordan er det med Mamita?» spurte Karla.

Nå begynte Tia Berta å hulke. «Moren deres døde tidlig i morges etter at hun hadde mistet babyen», sa hun mellom hulkene. «Jeg er så lei meg. Jeg er så veldig lei meg.»

Jentene ble så sjokkert at de ble helt stille, mens tanten gråt og onkelen forgjeves prøvde å roe henne. Så kastet Nena seg om halsen på Karla og begynte å gråte, hun også. Karla hjalp henne bort på madrassen deres i det andre rommet. «Mamita», gråt Nena. «Hvorfor måtte du dø, Mamita. Hvorfor forlot du oss?» Og snart flommet også Karlas tårer, og hun kjente at en kvalmende bølge av fortvilelse rev henne opp og blottla sjelen hennes. De hulket og klynket til de knapt kunne røre seg og ble liggende som livløse i hverandres armer.

De neste dagene og nettene fløt sammen. Tia Berta skrek til barna, gråt og ordnet opp for jentene. Det var telefoner til presten, til sykehuset, til den som skulle transportere den døde Mamita til Zitlala. En natt drømte Karla at hun og Nena løp hånd i hånd over en blomstereng. De løp så fort, føttene deres berørte nesten ikke bakken, og så steg de til værs og fløy over engen, over åsene og inn i den klare, blå himmelen.

Mamitas døde kropp ble levert følgende dag, lagt på et bord i stuen og dekket med et hvitt laken. Levende lys ble plassert rundt henne, og foran alteret ble kronblader fra ringblomster strødd slik at de dannet et kors. Også mat og drikke som hun hadde vært spesielt glad i, ble plassert der, og sminken og hårbørstene hennes. Hele landsbyen kom for å ta farvel, og hadde med mat til familien. De ble værende i timevis og snakket om Mamita og hvor vakker hun var og hvor tragisk det var at hun skulle dø så ung, akkurat idet livet hennes hadde endret seg til det bedre. Señor Ortega var så syk av sorg at han ikke maktet å ta turen fra Mexico City.

Karla og Nena stirret på morens kropp på bordet. Det var vanskelig å forstå at den livløse forhøyningen under det hvite kledet kunne være deres vakre Mamita.

«Har dere lyst til å se henne?» spurte Tia Berta.

Karla nikket, og hun og Nena gikk litt nærmere, men ikke for nær. Tia Berta trakk lakenet bort fra Mamitas ansikt. Det var askegrått og stivt som et gammelt svarthvitt-fotografi. Men likevel var det hennes lepper, som pleide å være rosa, hennes øyne, og hennes bleke kinn, som alltid hadde hatt et lag med rouge. Det tykke, svarte håret som var elegant dandert rundt skuldrene hennes, var det som hadde forandret seg minst, bortsett fra noen få grå hår ved tinningene, som Karla ikke hadde sett før.

«Hun ser så fredfull ut», sa Tia Berta. «Det betyr at hun ikke hadde det vondt.»

«Hva med babyen?» spurte Nena.

«Den er fremdeles inni henne», svarte Tia Berta. «Legene mente at det var best å ha den der.»

Den enkle kisten kom mens folk fremdeles spiste kake og nippet til varm sjokolade og kaffe. Gamle pater Juan satt sammen med Karla og Nena og snakket om livet og dødens mysterier. Ifølge ham var Guds planer alltid uforutsigbare, og ofte kunne en tragedie føre til noe bedre. «Det betyr at dere må stole på at Gud har en plan for dere jenter også», sa han.

Da Karla våknet neste morgen, snudde hun seg mot Nena, som lå og stirret opp i taket. «Jeg kan ikke tro at Mamita er begravd i jorden», sa hun. «Det må være kaldt der nede, og skittent. Mamita liker ikke å bli skitten.»

«Men sjelen hennes er i himmelen, og ingen blir noen gang kalde eller skitne i himmelen.»

Nena trakk på skuldrene og fortsatte å se i taket.

Karla kledde seg, og hjalp også Nena med å få på seg klærne. «I dag skal vi gå inn til byen», sa hun. Hun tok de få pengene moren hadde etterlatt seg, omtrent tjuefem dollar, og puttet dem i lommen. Da de kom til byen, kjøpte Karla to tacos til frokost, som de spiste på torget. Nesten alle de møtte, hilste varmt på dem, men det var et anstrøk av tristhet i smilene deres. Karla og Nena var foreldreløse nå, og alle syntes synd på foreldreløse. Etter den lange vandringen og frokosten var Nena i ferd med å få tilbake fargen i kinnene, og spurte Karla om hun kunne få en is. Karla kjøpte en is til henne og en til seg selv, men mannen med den lille iskremvognen nektet å ta imot betaling fra henne. «Jeg kjente moren deres fra hun var på deres alder. Må fred være med henne», sa han. Karla takket ham, hun visste at neste gang ville han ta imot pengene hennes.

Deretter gikk de til skobutikken, der Karla kjøpte et nytt par sandaler til Nena, før de ruslet tilbake til torget. Etter en times tid hørte de brølet fra en bilmotor.

«Se hvem som er der», sa Nena og pekte på den røde raketten. Et øyeblikk senere satte hun seg inn i baksetet, mens Karla tok sin vante plass foran.

«Er dere klare?» spurte Ramon.

«Vi er klare», svarte Karla.

Ramon presset foten mot gasspedalen, og den røde raketten brølte nedover gaten i en sky av støv og eksos.

Første nyttårsdag

Sammy setter seg opp, og utløser et lite ras av bobleplast og papp. Med håret til værs og blinkende, klare øyne ser hun ut som en nyfødt kylling som akkurat har hakket seg ut av skallet. «Vi beveger oss», sier hun.

«Det skal være visst», svarer Karla. Hun sitter inntullet i et teppe borte ved døren så hun kan se ut. Sammy rister Inesa våken, og begge to kravler bort til den åpne døren – men ikke altfor nær, for farten er temmelig høy. I begynnelsen ser de bare sandføyke og store steiner som farer forbi, men idet de retter blikket litt lenger bort, ser de alle slags kaktuser og kratt. Fremmedartede trær med korte greiner strekker seg mot himmelen, og runde, piggete planter og busker med vaiende greiner klamrer seg til grunnen. Noen steder er vegetasjonen tett og ugjennomtrengelig, andre plasser er den mer spredt og minner om blonder. I det fjerne, der landskapet begynner å stige, ser de bergskråninger og fjell i rødt, gult og oransje, som en solnedgang i stein. Bare himmelen over dem er ubevegelig, og blåere enn blått.

En gyllen flekk av sol lyser opp gulvet i godsvognen. Det er godt og varmt på flekken, og alt som havner i den, blir omdannet til noe strålende vakkert. Til og med Sammys skitne, fillete sko blir som et moderne kunstverk, et dristig uttrykk for utholdenhet, styrke og lidelse. De spiser frokost på solflekken, en pakke tørket kjøtt, en sjokolade og en vannflaske som de deler seg imellom. Gjennom den rytmiske skranglingen til toget snakker de om hvor heldige de er som har sluppet unna, og da Karla forteller de andre om mannen med radioen, han som slo lens og viste henne fingeren på samme tid, faller de over ende og ler. Det føles så utrolig godt å le. Lidelsene de har lagt bak seg, synes så fjerne nå som de beveger seg gjennom tid og rom som en rakett med kurs for stjernene. Det er bråkete, og toget skrangler og fillerister dem uten stans, men det gjør ikke noe, og milene farer av sted mens de slapper av så godt de kan.

«Mor sier at havet dekker mesteparten av planeten, er det sant?» spør Sammy.

«Jeg tror det», svarer Inesa og ser på Karla. Det er første gang Sammy kommer inn på fortiden sin. Hver gang de har spurt henne om familien, har hun bare overhørt dem.

«Hvor er moren din nå?» spør Karla.

«Hun er sannsynligvis fremdeles i Grove Hill. Hun liker seg der.»

«Hvor er Grove Hill?»

«Ohio. Jeg har en katt som heter Shadow, men han er ganske sikkert død nå.» Hun tenker over det mens hun fikler med skolissene. «Ja, han er nok død.»

«Hvordan kan du vite det?»

«Fordi jeg var den eneste som matet ham.»

«Har du ikke hørt at katter har ni liv?» spør Karla. «Kanskje han venter på deg når du kommer tilbake.»

«Jeg kommer aldri tilbake dit.»

«Hvorfor ikke?»

Sammy tier. Når det er klart at hun akter å fortsette med det, tar Inesa mobilen sin ut av ryggsekken, men slenger den tilbake uten å se på den.

«Noe i veien?» spør Karla.

Inesa nikker og sukker. «Hvis noe skulle skje med meg, så er koden på mobilen min 1506.»

«Er det fødselsdagen din?»

«Det skulle vært bryllupsdagen min», svarer Inesa.

«1506», gjentar Karla. «Det skal jeg huske. Men det kommer ikke til å skje deg noe.»

Sammy kryper bort og legger seg på bobleplasten med ryggen mot dem. Og sakte, men sikkert beveger den gylne solflekken seg bortover gulvet i godsvognen til den omsider glir tilbake til ørkenen.