Afrika Reich

GUY SAVILLE

Oversatt av Roger Ødegaard

Originaltittel: The Afrika Reich

Copyright © Guy Saville 2011

Norsk utgave © Vega Forlag AS 2012

Første gang utgitt av Hodder & Stoughton, 2011

Sats: Type-It AS, Trondheim

Boken er satt med 10.5/13.2 MinionPro-Regular

Omslagsdesign: Marius Renberg

Oversatt av Roger Ødegaard

ISBN 978-82-8211-293-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Til min egen Cole

okunene okuhepa

Gjennom hele boka blir Berlin omtalt som «Germania». Dette var navnet Hitler hadde planer om å kalle hovedstaden i sitt nye imperium om han hadde vunnet krigen. Som han uttalte i 1942: «Navnet ’Germania’ vil gi alle samfunnets medlemmer en følelse av samhold og nærhet til fedrelandet, uansett hvor langt unna sentrum de måtte befinne seg.»

Den dagen vi har organisert Europa på en betryggende måte,

skal vi se mot Afrika

ADOLF HITLER

Tale til SS, 22. februar 1942

Det kommer ikke til å oppstå noen voldsomme sammenstøt med de svarte.

Den virkelige kampen om Afrika kommer til å stå mellom hvite mennesker.

WALTER HOCHBURG

Notat til reichsführer Heinrich Himmler, 15. oktober 1944

Saltmeade Farm, Suffolk, England

28. august 1952, 05.50

Faren hans hadde et eget navn for det: Hiobsbotschaft. Fra Det gamle testamentet: jobspost. Nyheter man ikke ville høre. Nyheter brakt med vinden fra skipsvrak. Eller med andpustne budbringere som kom ved morgengry.

Burton våknet momentant. Han hadde aldri vært velsignet med god søvn, ikke siden han var barn. Utenfor lød den samme lyden igjen.

Dump.

Han gikk bort til gardinene og trakk dem fra akkurat nok til at det ble en tynn glipe han kunne titte ut av – som en bueskytter ved vinduet i en beleiret festning. Solen lå rosa og nyoppstått i horisonten. Det hadde regnet igjen i løpet av natten.

Et nytt dump: lyden av hjul som traff hull i oppkjørselen. Burton hadde i flere måneder hatt til hensikt å fylle dem igjen for å gjøre alt perfekt til Madeleine skulle komme. Men nå kunne det se ut til at hun ikke kom likevel. Hvorfor ellers skulle noen komme kjørende hjem til ham på denne tiden av døgnet, om det ikke var for å overbringe dårlige nyheter?

Bilen var en Daimler av nyeste modell. Lakken glinset mer enn vinyl. Idet den kom nærmere, kunne Burton se at det var to personer i bilen: en sjåfør med en passasjer i baksetet. Passasjerens ansikt var skjult av en avis. Eller kanskje det var et stort, utbrettet kart.

Burton trakk langsomt for gardinene, sånn at bevegelsene ikke skulle ses der utenfra, og plukket opp klærne fra gulvet. Kordfløyelsbukser (underbukser hadde han ikke tid til) og skjorta fra i går. Han gikk frem til døra, men så nølte han.

Disse menneskene kunne være hvem som helst. Kanskje de hadde kommet for å ta hevn for en eller annen uheldig tildragelse han hadde vært involvert i. Kanskje det hele bare var en avledningsmanøver: en skinnende blank bil i oppkjørselen mens menn med finlandshetter og pistoler snek seg rundt bakveien. Det var slik Burton selv ville ha gjort det.

Han famlet under senga til han fant smykkeskrinet som sto der. Det inneholdt ingen smykkesteiner, bare pistolen hans. Det var en Browning HP, en han hadde skaffet seg i Fransk Vest-Afrika noen år tidligere. Ikke at det fantes noe fransk Afrika lenger. Nå for tiden var det markert rødt, hvitt og svart på kartet – et forbudt territorium fullt av sanddyner og rykter.

Browningen kjentes kompakt i hånden. Betryggende. Skjeftet var av gravert elfenben.

Madeleine hadde stadig bedt ham om å kvitte seg med våpenet før Alice kom på besøk igjen. Hun ville ikke ha skytevåpen i huset når det var barn der, selv om det var gjemt unna. Burton hadde sagt seg enig, men fikk aldri somlet seg til å gjøre det. For en gangs skyld var han glad for at han hadde for mye å gjøre. Pistolen manglet magasin, men han håpet at han kunne sette sin lit til hvilket inntrykk den ville gjøre, og ikke at han faktisk måtte trykke på avtrekkeren.

Bilen var nær nå.

Burton stakk pistolen innenfor linningen på baksiden av buksene, skjulte den under skjorta og skyndte seg ned trappa.

Da han kom til bakdøra, stanset han for å trekke på seg støvlene før han gikk ut i morgenlyset. Det luktet duggvått gress og kveg – det var ingen maskerte menn som ventet på ham. Uten annet på overkroppen enn ei skjorte kunne Burton kjenne hvordan huden prikket og trakk seg sammen, men han brydde seg ikke stort med det. Han krøp litt sammen og brukte en lav mur som dekning mens han skyndte seg frem til forsiden av huset og tenkte på hvor idiotisk dette ville ta seg ut om gjestene var der på en ren høflighetsvisitt.

Daimleren hadde stanset foran våningshuset, og sjåføren var allerede i ferd med å åpne døra for passasjeren. Mannen i baksetet steg ut av bilen. Han var kledd i et trist antrekk, som en bankmann, og hadde sølvgrått, pomadisert hår med midtskill. Bare huden vitnet om at han ikke tilbrakte hele livet bak et skrivebord. Mannen gikk frem til huset og banket på døra.

– Major Cole!

Burton kjente straks igjen aksenten: rhodesisk, muligens sørafrikansk, fra et eller annet sted i Transvaal-provinsen. Så vidt han visste, hadde ikke Madeleine noen forbindelse med koloniene. Kanskje det ikke hadde noe med henne å gjøre. Han rettet på Browningen i linningen.

– Kanskje han ikke har stått opp ennå, sir, foreslo sjåføren. – Det er fortsatt tidlig.

– Folk som ham sover aldri. De har for mye på samvittigheten. Og for lite under madrassen.

Rhodesieren klukket av sin egen vittighet. Han banket på igjen. Hardere denne gangen.

– Major Cole!

– Jeg sover faktisk utmerket, sa Burton og dukket opp bak muren.

Om rhodesieren skvatt, skjulte han det godt. Han snudde seg bare rolig vekk fra døra og så an mannen han hadde foran seg.

Burton forestilte seg hva han så: ei gammel militærskjorte, bukser flekket av søle og kreosot, kornblondt hår som var for langt til å være respektabelt. Fem dagers skjeggvekst – Burton hatet å barbere seg. Bare øynene kunne antyde noe om bakgrunnen hans. De var blågrå, samme farge som en høstettermiddag. Rolige, men oppmerksomme. Harde som en geværkolbe.

– Burton Cole?

– Det er meg.

Burtons stemme var dempet, men buldrende, med den ubestemmelige aksenten som oppveksten hans hadde brakt med seg: engelsk, tysk, afrikansk.

Rhodesieren steg frem for å hilse på ham, og Burton kjente et hint av sitrusduftende etterbarberingsvann.

– Mitt navn er Donald Ackerman. Jeg beklager at jeg kommer så tidlig, men jeg har et viktig anliggende jeg vil diskutere med deg.

Burton kjente det stramme til i brystet.

Det var noe med måten mannen hadde sagt «viktig anliggende» på. Burton så for seg et glimt av Madeleine liggende kald og grå på bakken, mens Alice dro henne i håret og lurte på hvorfor Mamma lå så stille. Så var det likevel Hiobsbotschaft. Han tok Ackermans utstrakte hånd. Den var varm og kritthvit.

– Er det noe sted vi kan snakke sammen? spurte Ackerman og pekte mot huset. – Et sted der vi kan snakke sammen på tomannshånd?

Burton rørte seg ikke.

Han hadde kjøpt gården som den sto, komplett med sprukne murstein i gulvet og en gammel manns møbler. Han hadde ikke noe annet valg enn å beholde alt som det var (bortsett fra krusifikset over senga). Maddie så ikke ut til å bry seg, men om det fantes noen forbindelse mellom henne og rhodesieren, ville ikke Burton at han skulle se inventaret og trekke noen slutninger av det han så. Slutninger om at han ikke kunne ta seg av Madeleine, særlig da med tanke på den luksusen hun var vant med.

– Bli med meg, sa Burton og førte ham med seg bort fra døra. Ackerman nølte et øyeblikk, men fulgte så etter.

Burton hadde for lengst vent seg til å leve med fysisk ubehag. Det eneste han ikke kunne utstå, var støvler uten sokker. I og med at han hadde hatt sånt hastverk med å komme seg ut, hadde han ikke tatt på seg sokker. Nå kunne han, for hvert steg han tok, kjenne hvordan det ru læret gnagde på fotsålene, og føle neglene skrape mot tåhettene. Støvlene hadde han sikret seg på samme måte som Browningen, men de stammet fra blodbadet i Dunkerque, ikke fra Afrika. Han hadde trukket dem av føttene til en død, tysk fallskjermjeger, og de satt så godt at man skulle tro at de var spesialsydd til ham.

– Du slår meg ikke akkurat som en typisk bonde, kommenterte Ackerman der de trasket i retning frukthagen. Foran seg kunne de se rad på rad med kvede- og epletrær. Ravner kikket ned på dem oppe fra grenene.

– Jeg har begynt et nytt og bedre liv, svarte Burton.

– Og du eier dette stedet?

Det var noe ved tonen i spørsmålet som fikk Burton til å anta at rhodesieren allerede visste svaret. Han stanset opp ved et kvedetre.

– Som du nettopp påpekte, herr Ackerman, er det tidlig på morgenen. Og jeg har mye jeg skulle ha gjort. Hva var det du ville snakke med meg om?

– Et forslag til en forretningsavtale.

Intet nytt om Madeleine, altså.

– Med mindre det handler om avlingen min, er jeg ikke interessert, sa han.

– Jeg har ikke kommet hele denne lange veien for å handle frukt, major. Dessuten er ikke kvedene modne ennå.

– Nei, de trenger en måned til.

Det sluttet aldri å forundre Burton hvordan sesongenes særpreg med tid og stunder hadde vekket entusiasmen hans. Det var Madeleines fortjeneste. Hun fikk ham til å se på verden med et barns øyne igjen.

– Jeg representerer visse … «interesser» i Nord-Rhodesia, fortsatte Ackerman. Han sa det som om han slet med å finne det riktige ordet, men Burton gjettet at dette var godt innøvd selgersnakk. – LMC, for å være presis. Lusaka Mineral Concessions. Vi vil ha deg til å gjøre en jobb for oss. Lede en gruppe kommandosoldater …

– Jeg har allerede sagt at jeg ikke er interessert.

– Et attentat.

– Attentat? Hva er det du snakker om?

– Kom igjen nå, major. Du har et visst rykte … Dunkerque, Tana, Stanleyville, for å nevne noe. Hvorfor tror du jeg er her?

Definitivt ikke i forbindelse med Madeleine. Hadde hun vært her, ville hun allerede ha kjeftet Ackerman opp og ned, med knyttede never og det sorte håret flagrende om hodet.

– Herr Ackerman, jeg foreslår at du går. Nå.

– Du ville selvsagt få betalt …

Igjen lette mannen etter et vel forberedt uttrykk.

– … rikelig for dine tjenester.

Burton lo rett ut.

– Du har ikke noe jeg vil ha.

Ackerman sa ikke noe til det. I stedet stakk han ei hånd i innerlomma og trakk frem en liten eske i lær. Han rakte den videre.

– Dette er hva jeg jobber med, sa han.

Burton åpnet esken og måtte kjempe med seg selv for ikke å gispe høyt.

– Det der er bare første nedbetaling. For å vekke din interesse. Du får det samme én gang til om du aksepterer oppdraget. Det doble om du utfører det … «tilfredsstillende».

Han fikk det til å høres ut som hjemmelekser.

– Hvordan vet jeg at de er ekte?

– Det vet du ikke.

Burton kikket på diamantene. Det var fem stykker. Hver på størrelse med en ert.

Fem pluss fem pluss ti. En formue.

Han kunne nedbetale lånet på gården. Det ville til og med være nok til nye møbler. Slutt på elskov på den jordslåtte madrassen for ham og Maddie. Og han kunne kjøpe et toalettbord til henne, noe antikt, fransk, ikke noe av det der importerte tyske skrapet. Og en ponni til Alice, sånn at hun kanskje ikke ville hate tanken på å komme tilbake hit så voldsomt …

Burton lukket esken og rakte den tilbake.

– Det er et svært sjenerøst tilbud, herr Ackerman. For noen år siden ville jeg ha takket ja på flekken. Sånn er det ikke lenger.

– Er det for lite?

– Det er dette som er livet mitt nå. Det er slutt på drepingen. Uansett pris.

Rhodesieren klukket for seg selv.

– Du ødelegger omdømmet til verdens leiesoldater.

– Beklager at jeg må skuffe deg.

– Uansett, jeg venter fortsatt at du leder gruppa.

– Jeg kommer ikke til å lede noe som helst. Jeg vil være her jeg er, dyrke jorda.

Plutselig kom Burton til å tenke på sine tidligere kamerater og hvor mye pepper de ville ha gitt ham for en sånn uttalelse.

– Kanskje til og med gifte meg.

– Det er svært så rørende, major Cole. Men jeg tror nok kanskje ekteskap er å tøye fantasien litt for langt.

– Hva er det du snakker om?

– Madeleine. Jeg føler meg ganske sikker på at ektemannen hennes ikke vil gi dere sin velsignelse. Jeg har latt meg fortelle at han er en svært så sjalu herremann.

Burton knyttet neven til det brant i knokene. For sitt indre så han for seg hvordan han trakk Browningen. Presset den mot rhodesierens strupe. Klemte om avtrekkeren for så å kreve å få høre hvordan det kunne ha seg at mannen visste dette. I stedet ble han stående urørlig, bortsett fra en liten rykning i kjeven.

– Det er altså derfor du er her.

– Nei, svarte Ackerman. – Jeg er her på grunn av diamantfeltene i Kassai i Tysk Kongo.

– Kongo? Jeg vil ikke ha noe som helst med Afrika å gjøre. Ikke nå lenger.

– Det var da svært så britisk av deg.

– Nazistene ødela alt … og vi lot dem gjøre det.

– Og det er nettopp derfor vi har behov for dine evner nå.

– Dere vil altså at jeg skal ta livet av noen, sa Burton. – Hvorfor det? Det er tusen andre som kan gjøre det.

– Men ingen av dem er så gode som deg.

– Det er mange som er bedre enn meg. For meg var det å trykke på avtrekkeren alltid en siste utvei, ikke et yrke.

Ackerman snøftet.

– Nå er du bare beskjeden.

– Jeg har aldri drept noen med kaldt blod.

– Varmt blod, kaldt blod … Det er uansett blod. Dessuten tror vi at du ville være mer engasjert i oppgaven enn noen andre. I hvert fall når du får vite hvem som er målet for aksjonen.

– Som sagt: Jeg er ferdig med det der.

– Du kommer til å endre mening.

– Herr Ackerman, sa Burton og slet med å finne et snev av tålmodighet. – Jeg vil ikke ha diamantene dine. Og mitt forhold til Madeleine er min egen sak. Jeg vil gjerne at du drar herfra. Nå. Jeg kommer ikke til å be deg flere ganger.

Men da rhodesieren ikke leet seg av flekken, var det Burton som snudde på hælen og gikk derfra. Det var klamt av svette mellom Browningen og korsryggen.

– Jeg skal hilse deg fra en gammel bekjent av deg, major, ropte Ackerman etter ham. – En venn.

– De er døde, alle sammen.

– Ikke denne karen.

Burton ignorerte ham fullstendig.

– Mannen vi vil du skal drepe, er … Walter E. Hochburg.

Burton stoppet pal.

Det var som om hele kroppen – hver muskel, hver sene, hver pulserende vene og nerve – var forvandlet til stein. Selv om solen fortsatt steg på himmelen, virket alt plutselig mørkere: jordene, trærne, driftsbygningen han så desperat ønsket å gjøre til et hjem for Madeleine. Bildet av henne sittende foran peisen mens hun ristet brød, flimret for hans indre øye – de gledet seg begge til sin første høst her. Han skjøv vekk bildet. Så langt vekk han bare klarte.

Svært langsomt vendte han ansiktet mot Ackerman.

– Hva sa du nå?

Han snakket som om han var blitt berøvet pusten.

– Jeg tror du hørte meg aldeles utmerket.

Et sted i nærheten lød kraene fra en ravn.

Burton forsøkte å le.

– Det må være en feil. Hochburg døde for mange år siden. I en brann.

– Major … Jeg kan godt forsikre deg om at han fortsatt lever i beste velgående.

– Nei.

– Han er nå generalguvernør i Kongo …

– Jeg skal gjøre det, sa Burton med lett skjelvende stemme.

– Vil du ikke høre detaljene først? Det vi foreslår, er farlig. Og hva med kveden?

Det kunne være at mannen spøkte med ham nå.

– Og Madeleine? Hun kommer senere i dag, gjør hun ikke det? Jeg sørget for å være tidlig ute, slik at jeg skulle komme før henne.

Men Burton var døv for alt Ackerman hadde å si.

– Jeg skal gjøre det, gjentok han.

Denne gangen var stemmen fjellstø.

DEL ÉN

Tysk Kongo

Gå aldri til krig mot gjenferd

AFRIKANSK ORDSPRÅK

Kapittel én

Schädelplatz, Tysk Kongo

14. september 1952, kl. 01.14

Ni minutter. Han hadde ni minutter på seg til å mane bort et helt liv.

Burton Cole satt ved Hochburgs skrivebord. Svetten piplet frem bak ørene. Han var kledd i uniformen til en sturmbannführer – en major i SS: svart jakke og ridebukser, kryssbandolær, skaftestøvler, armbind med hakekors på venstre erme. Han hadde gåsehud under stoffet. For å gjøre utseendet komplett hadde han klipt håret kort og barbert vekk skjegget – kinnene føltes skrapet og blottstilt. I ei lenke om håndleddet hadde han ei attachéveske som bare inneholdt to ting – en pung full av diamanter og, gjemt i den, en bordkniv.

Kniven hadde tilhørt hans mor og var fra hennes fineste bestikk. Han kunne fortsatt minnes hvordan hun strålte når hun dekket bordet for gjester, hvordan det glimtet i sølvet. Det må ha vært da han var en åtte–ni år gammel. Den gangen hadde han slitt med å skjære kjøtt med den, nå var den som en syl.

Over en periode på flere år hadde han slipt den til en tagget spiss, nettopp med tanke på dette øyeblikket, selv om han aldri faktisk hadde trodd det ville komme.

Men akkurat idet Burton åpnet kofferten for å finne frem kniven, holdt Hochburg opp en hånd. Det var en enorm, brutal neve, som satt på en arm som bulet i ermet. Skuldrene var brede, som på en svømmer. Selve bevegelsen var langsom – en sløv versjon av Hitlers hilsen til soldatene.

– Det haster ikke med diamantene, sturmbannführer, sa han. – Jeg vil først vise deg noe.

Ackerman hadde advart ham om at dette kunne komme til å skje. Hochburg hadde vist frem det samme til alle de tidligere kurerene, vist det frem til alle, uansett grad. Det var hans store stolthet. «Spill med,» lød Ackermans råd. «Ikke gjør noe som kan komme til å vekke hans mistanke. Du kommer til å ha godt med tid til å utføre drapet.»

Burton kikket på klokka. Alt hadde gått galt denne kvelden. Nå følte han seg knust av mangelen på sekunder. Det var ikke slik han hadde sett for seg dette øyeblikket. I drømmene sto tiden stille, og det var åpning for å prate, for å presse Hochburg.

Og det var åpning for å få svar på alle spørsmålene han hadde.

Hochburg reiste seg fra skrivebordet. Kontoret var spartansk innredet. Nakne tregulv, enkle møbler, hvite vegger som luktet av fukt og desinfeksjonssprit. I hjørnet sto det et våpenskap, og det var hyller langs veggene, med plass til hundrevis, kanskje tusenvis, av bøker – men det var ikke et eneste bind å se. Over hodet på dem hang det ei vifte som var slått av, til tross for den klamme natteluften. Selv om mørke flekker spredte seg på Burtons skjorte, så Hochburg ut som om han var avkjølt helt inn til beinet. Det eneste som ellers prydet veggene, var det obligatoriske portrettet av der Führer, et annet av Bismarck, og noen kart.

Kart over Aquatoriana, Tysk Østafrika, DSWA, Kamerun, Kongo og Muspel: nazistenes besettelser i Afrika. Slaveriets kartografi, tenkte Burton. Hver eneste hektar var studert nøye, kartlagt og gjort krav på. I løpet av de første årene av deres erobringer hadde de vært styrt av Kolonialpolitisches Amt, KPA, en vilkårlig sammensatt sivil administrasjon. Så tok SS kontrollen.

Hochburg gikk over til motsatt ende av rommet, der franske dører ledet ut til en veranda.

– Men diamantene dine, herr oberstgruppenführer, sa Burton og ble sittende. Han likte ikke tanken på å drepe Hochburg ute på balkongen, med fritt innsyn fra leiren.

– De kan vente, sa jeg.

Burton nølte, men reiste seg så og fulgte etter. Støvlene gnagde for hvert steg han tok.

Hochburg var allerede på plass ute på verandaen. Over ham hang et urørlig vindspill. Han slo ut med armene i en messiansk bevegelse.

– Storslått, ikke sant? erklærte han med en baryton som hørtes ut til å være hes fra et overdrevet inntak av cognac, selv om Burton visste at han var totalavholdsmann. – Et rent under!

Det offisielle hovedkvarteret til Schutzstaffel – SS – kunne nok være i Stanleystadt, men dette var den virkelige maktbasen i Tysk Kongo. Burton hadde kommet inn gjennom hovedinngangen og passert kranene som fortsatt jobbet med å reise den majestetiske fasaden. Gårdsplassen nedenfor ham var på baksiden – den skjulte delen av Hochburgs rike. Den ble brukt til seremonier. Ingen andre enn SS selv hadde tilgang her.

Den var på størrelse med en ekserserplass og hadde flere etasjer høye kontorbygninger på alle sider. Ifølge Ackerman fantes det også kjellere som stakk like dypt under bakken som bygningene var høye. Byråkrati og tortur: to av grunnpilarene i nazistenes Afrika. I hvert hjørne av plassen sto det vakttårn, og langs perimeteren gikk en patrulje med en dobermann. Det var piggtråd nok til en hel konsentrasjonsleir. Men det var selve plassen som virkelig fanget Burtons oppmerksomhet. Søkelysene beveget seg opp og ned, frem og tilbake. Et øyeblikk sto han der og lot seg forbløffe av hvor stort det var. Hvor barbarisk det var. Faren hans ville ha tatt til tårene ved dette synet.

Det strammet til i magen.

– Et under! gjentok Hochburg. – Vet du, at da der Reichsführer var her første gang, klappet han i hendene av fryd.

– Jeg hørte om det, sa Burton. – Jeg hørte også at han fylte to spyposer under flyvningen hjem.

Hochburg stivnet til.

– Mannens helsetilstand er ikke som den burde være, og vi serverte ham en overdådig middag.

Burton gløttet ned mot plassen igjen, og så vendte han blikket mot den mørke jungelen bortenfor. Et sted der ute, godt skjult og med sikadenes og trefroskenes symfoni syngende i ørene, befant resten av karene hans seg.

Han så dem for seg: med dundrende hjerter, men stramme i maska, et tykt lag med kamuflasjefarge i ansiktet, der de fulgte med på klokkene sine og telte ned de siste minuttene. Patrick måtte allerede være i gang med å senke takten på pusten, slik at han skulle bli enda mer treffsikker … Forutsatt da, selvfølgelig, at de i det hele tatt var der. De hadde skilt lag tjuefire timer tidligere, og Burton kunne ikke vite sikkert om de andre hadde kommet seg i stilling. Det var planens svake punkt. Det kunne være at han var i ferd med å kaste seg ut i avgrunnen – uten annet å dempe fallet med enn mørket.

– Hvor mange ville du gjette det gikk med? fortsatte Hochburg.

– Jeg har ingen anelse, oberstgruppenführer, svarte Burton. – Tusen?

– Flere. Mange flere.

Det glimtet til i øynene hans. De hadde samme farge som kaffebønner – ikke som Burton husket dem. Når han så skinnet i dem i marerittene som red ham, var de svarte – svarte som djevelens bøddel. Men kanskje det bare var årene som hadde gått siden sist han så ham. Det var ikke den eneste forskjellen. Hochburg var også blitt flintskallet. Hvert eneste hårstrå var borte.

Burton gjettet en gang til.

– Fem tusen?

– Enda flere.

– Ti?

– Tjue, sa Hochburg. – Tjue tusen niggerskaller.

Burton tittet ned på plassen og den uhyggelige broleggingen igjen. Det var her navnet på Hochburgs hovedkvarter stammet fra: Schädelplatz. Hodeskalleplassen. Det skrek inni ham et sted. Han så for seg barn som ble revet vekk fra foreldrene, menn som ble slept vekk fra konene sine, familier som ble sittende og skue mot horisonten etter sine kjære, som aldri mer skulle komme hjem, aldri mer skulle smile eller småkrangle eller samles rundt bålet. Hver eneste én av disse hodeskallene utgjorde enda en grunn til å drepe Hochburg.

Han fikk for seg bilder fra barndommen i Togolands mørke jungel. Han så for seg morens tomme værelse.

Burton kjempet for å holde stemmen rolig.

– Kan man gå på dem?

– Du kan snurre rundt med en stridsvogn der nede.

– Hvordan kan det ha seg?

Hjernen hans kom ikke på en vettug tanke.

– Er de blitt brent? Som tegl, sånn at de blir herdet?

– Brent? Som tegl?

Hochburg stivnet til igjen … så brølte han av latter.

– Jeg liker deg, sturmbannführer! sa han og slo ham på skulderen. – Du er mange hakk bedre enn de tidligere kurerene. Underdanige drittsekker. Det er fortsatt håp for SS.

For hvert ord følte Burton det som om pusten ble slått ut av ham. Han visste plutselig at han ikke ville klare å gjennomføre det. Han hadde begått drap før, så mange at han var blitt avstumpet. Men dette … dette var noe helt annet. Noe enormt. Lengselen etter å drepe denne mannen hadde vært en del av ham så lenge at det nå nesten var som å rette kniven mot seg selv. Hva ville han sitte igjen med i ettertid?

Burton forsøkte å ta en titt på klokka, men den hadde hengt seg opp i ermet på uniformen. Minuttene gikk – han var i ferd med å slippe opp for tid. Det kimte svakt i vindspillet på verandaen.

Han måtte ha vært gal som hadde trodd at han kunne få dette til – få Hochburg til å røpe sine hemmeligheter. Dette var en mann som så det som sitt mål å bringe levende, pustende munner til taushet.

Han tok seg sammen.

Klokka 01.23 kom nordenden av Schädelplatz til å bli slukt av ei ildkule. På det tidspunktet kom han til å være på vei hjem, rettferdigheten ville ha skjedd fyllest, og Hochburg ville være død. Han ville aldri mer måtte se seg tilbake. Fremtiden ville ligge for hans føtter.

– Diamantene dine, sa Burton og gikk bestemt mot kontoret.

Men Hochburg sperret veien for ham. Det fantes ikke antydning til humor å se i øynene hans. Det så ut til at han var ute etter bekreftelse, å bli forstått.

– Vi må renske ut dette området, sturmbannführer. La flammene rense Afrika. La det bli så hvitt som før tidenes morgen. Menneskene, jorda. Du forstår det, ikke sant?

Burton krympet seg.

– Selvfølgelig, herr oberstgruppenführer.

Han gjorde et forsøk på å komme forbi.

– Enhver idiot kan trykke på en avtrekker, fortsatte Hochburg, – eller trampe på en hodeskalle. Men denne plassen … det er den som skiller oss fra alle andre.

– Fra hvem?

– Fra negerne. Vi er ikke ville beist, vet du.

Burton kunne høre hvordan de dyrebare sekundene tikket i vei i hodet, som et tinnkrus som ble kakket mot en gravstein. Han gjorde et nytt forsøk på å gå inn, og denne gangen lot Hochburg ham passere – som om ingenting var sagt.

De satte seg ved skrivebordet igjen. Lukten av desinfeksjonssprit var enda mer påtrengende enn tidligere.

Hochburg forsynte seg med et glass vann fra flaska han hadde stående foran seg – Apollinaris, et SS-merke – og tømte det i én slurk. Så fisket han frem et kjede han hadde hengende om halsen, innenfor skjorta. Han så ut til å være ivrig etter å få fingrene i byttet sitt nå. På kjedet hang en nøkkel.

Burton hektet attachéveska av håndleddet og stilte den imellom dem på skrivebordet, mens han febrilsk tenkte på kniven som var skjult i den. Han tenkte på eventyrene hans onkel Walter (magen snørte seg sammen bare ved tanken på disse ordene) pleide å lese for ham om kveldene, på hvordan Jack hadde løftet kjempens harpe og den hadde ropt ut etter sin herre. Et øyeblikk var han overbevist om at også kniven kom til å rope ut og advare Hochburg om faren som truet, at dens lojalitet til Burton ville være glemt i nærvær av hånden som en gang hadde holdt den i et fast grep.

Hochburg tok veska, stakk nøkkelen han hadde hatt om halsen i den venstre låsen, og vred den kjapt om, som om han knekket nakken på ei mus. Det sang i låsen. Han snurret veska rundt, og Burton stakk sin egen nøkkel i den andre låsen. Igjen sang det i låsmekanismen. Han løftet lokket, stakk inn en hånd og fant diamantene. Han tok ut posen, der kniven fortsatt lå gjemt, og satte øynene sine i Hochburg. Hochburg stirret tilbake. Ingen av dem blunket.

«Spør!» runget det i Burtons hode – det kan ha vært farens stemme han hørte. «Hva er det du venter på? Spør!»

Men han sa fortsatt ikke noe. Han visste ikke hvorfor. Værelset føltes varmt som en bakerovn, og Burton kjente hvordan kragen hans ble gjennomvåt av svette.

Overfor ham vred nå Hochburg seg en smule, tydeligvis uvant med en slik respektløs opptreden fra en av sine underordede. Han dro en hånd over sitt glatte hode. Det var ikke så mye som en svettedråpe å se på det. I den øredøvende stillheten kunne Burton høre hvordan det skrapte i hårstubber mot håndflata. Ikke flintskallet, altså, men barbert. I en hvilken som helst annen situasjon ville han kanskje ha ledd. Bare Hochburg kunne være arrogant nok til å tro at ansiktet hans trengte hjelp til å bli mer skremmende.

Burtons fingre krøllet seg rundt skaftet på kniven. Svært langsomt trakk han den frem fra pungen og passet hele tiden på å holde den ute av syne.

Hochburg blunket og lente seg så fremover mens han holdt ut ei grisk klo.

– Diamantene mine, sturmbannführer.

Stemmen var ikke truende, men øynene hans røpet at han var forvirret.

Burton slo over til engelsk, sitt morsmål – det virket mest riktig.

– Du har ingen anelse om hvem jeg er, har du vel?

Hochburg rynket pannen, som om språket var ham helt ukjent.

– Har du?

– Was? sa Hochburg. – Ich habe nicht verstanden. (Hva? Jeg forstår ikke.)

I de urolige nettene før oppdraget hadde Burtons største frykt vært at Hochburg kunne komme til å kjenne ham igjen. Det var tjue år siden sist de hadde møtt hverandre, men han var redd for at den gutten han var den gangen, ville kunne skimtes i ansiktet hans. Men det hadde ikke vært tegn til gjenkjennelse i løpet av hele dette møtet, ikke engang mens de hadde boret øynene i hverandre.

Nå kunne han se en slags reaksjon i Hochburgs ansikt. Erkjennelse. Uro. Burton kunne ikke tyde det. Hochburg gløttet over mot portrettet av Hitler, som om der Führer selv kanskje kunne komme med en forklaring.

Burton gjentok spørsmålet, denne gangen på tysk, og trakk frem kniven mens han snakket. I brøkdelen av et sekund ble lyset fra lampen reflektert i knivbladet – et glimt av sølv – og så var bladet like matt igjen.

– Navnet mitt er Burton Cole. Burton Kohl. Sier det deg noe?

En lett hoderysten. Et nytt gløtt mot der Führer.

– Faren min var Heinrich Kohl. Moren min …

Selv så lenge etter ble navnet hennes sittende fast i halsen.

– … Moren min het Eleanor.

Blikket på den andre siden av bordet var fortsatt like tomt, med de samme tomme, brune øynene.

Om drittsekken hadde ropt ut navnene deres og spyttet, om han hadde ledd, ville Burton ha nytt det. Men Hochburg fremsto som fullstendig likegyldig. Livet til Burtons foreldre betydde ikke mer for ham enn de sørgelige, navnløse hodeskallene på plassen utenfor.

Han hadde planlagt å gjøre det stille for ikke å få vaktene til å komme og hamre på døra. Men nå var han fullstendig likeglad med akkurat det.

Burton kastet seg mot Hochburg og slo vannflaska over ende i farten. Glasskår haglet i alle retninger. Burton grep etter den gamle mannens strupe, men Hochburg var raskere og parerte med underarmen.

De deiset i gulvet og fektet med armer og bein.

Hochburg slo vilt om seg og krafset etter Burtons øre, som om han ville slite det av. Så grep han etter Lugeren.

Burton kjempet seg oppå ham og presset ham ned med all sin vekt, stakk kniven mot halsen hans. Hochburg vred seg under ham. Burton kjørte kneet opp i skrittet hans og kjente den tilfredsstillende følelsen av å kryste mannens testikler. Venene bulte ut i Hochburgs ansikt.

Det lød roping og skrapende støvler utenfor rommet. Så ble det banket forsiktig på døra. Den var låst fra innsiden, og ingen fikk komme inn uten først å ha fått en uttrykkelig ordre fra der Oberstgruppenführer, selv ikke die Leibwache – Hochburgs personlige livvaktstyrke. Nok en detalj Burton hadde fått vite om av Ackerman.

– Kjenner du igjen denne kniven? freste Burton og blottet tennene. – Du har brukt den ofte nok. Når du satt og gasset deg ved matbordet vårt.

Han stakk bladet mot Hochburgs strupe.

– Hør på meg, sa Hochburg. Øynene hans så ut til å ville sprette ut av skallen på ham. – Hvem du nå måtte være … Det er bare der Führers palass som er bedre bevoktet enn dette. Du kan umulig flykte herfra.

Burton presset på hardere og så det første blodet piple frem.

– Så har jeg ingenting å tape.

Det banket på døra igjen, mer insisterende denne gangen.

Burton så at Hochburg gløttet mot den.

– Lager du så mye som en lyd, sa han, – sverger jeg på at jeg kommer til å skjære tunga av deg.

Så fortsatte han:

– Moren min … Jeg vil vite. Jeg …

Munnen åpnet seg, men ordene ville plutselig ikke ut. Det var som om alle Burtons spørsmål hadde vevet seg sammen til en tykk streng og nå strammet til rundt strupen hans, som om han ble angrepet av et gjenferd. Det var som om han hadde satt noe i halsen, og han ble helt målløs. Han minsket presset på bladet han holdt mot Hochburgs hals.

Så skjedde dette eneste ene som han selv i sin villeste fantasi ikke ville ha kunnet forestille seg.

Burton begynte å gråte.

Stille. Uten tårer. Hele overkroppen ristet, som når et barn gråter.

Hochburg så mer forvirret ut enn noen gang, men benyttet sjansen.

– Slå inn døra! ropte han til vaktene utenfor. – Slå inn døra! En snikmorder!

Det lød frenetiske dunk fra tunge støvler mot treverk.

Lyden fikk Burton til å ta seg sammen. Han hadde aldri trodd han skulle få denne muligheten. Bare en idiot ville la den gå til spille. Han bøyde seg lavere ned. Det sved fortsatt i tårekanalene.

– Hva skjedde med henne?

– Skynd dere! skrek Hochburg.

– Si det, for helvete! Jeg vil vite sannheten!

– Skynd dere!

– Fortell meg det!

Men raseriet, skammen og frykten – og i bakhodet også opplæringen, det sterke overlevelsesinstinktet – gjorde seg nå gjeldende.

Burton støtte til med kniven, dypt og hardt.

Hochburg ga fra seg et surklende stønn, øyelokkene hans dirret. Blodet sto ut av halsen hans og traff Burton med et klask i ansiktet, fra haka til øyebrynet. Det sprutet som en geysir mot veggene. Brennende hett. Dypt rødt.

Burton stakk igjen og igjen. Mer blod. Klærne hans ble oversprøytet. Det stenket ned kartene på veggen og rant nedover, farget Afrika rødt.

Så ble døra slått inn med et brak, og to vakter sto inne i rommet med pistolene klare. To brede, nådeløse ansikter.

Kapittel to

Det ble kalt dambe. Burton hadde lært det som barn ved Oti-elvas bredder, i Togo, av de foreldreløse barna moren og faren hans liksom skulle frelse. Lært seg å sparke og slå og stange med en fjortenårings utøylede villskap. Men alltid om kvelden, alltid ute av syne for farens sjelløse øyne. Han hadde funnet på unnskyldninger for riftene og hevelsene som prydet ansiktet hans. Snart var det han som hadde gitt juling til guttene som lærte ham opp. De mente at han hadde yunwa – hungeren. Dette var etter at moren hadde forlatt dem.

Livvaktene stirret ned på Hochburg – med underkjeven nedpå knærne i ren vantro. Blodet pumpet fortsatt ut gjennom halsen, svakere for hvert støt.

Burton spratt opp. Tre lange skritt, så var han fremme ved døra, med venstre hånd foran seg, rett som en spade, og høyre hånd knyttet til en ball av knoker ved armhulen. Beina var bøyd som på en fekter.

Han stemplet støvelen i skinneleggen til den nærmeste av vaktene. Mannen knakk sammen akkurat idet Burton kastet seg fremover og knyttneven skjøt frem og traff ham i ansiktet med et klask. Så fulgte en springskalle, og vakten lå og vred seg på gulvet.

Den andre livvakten rettet pistolen mot Burton og fyrte av, og kula var en hårsbredd fra å treffe ham i hodet. Det lød som et tordenskrall idet kula passerte rett ved Burtons trommehinne, og så ble alle lyder dempet. Burton lot seg ikke merke med det, men dundret albuen inn i brystbeinet på vakten, slik at han knakk sammen og pistolen seilte bortover gulvet.

Gjennom den åpne døra kunne Burton høre lyden av trampende støvler i ei trapp. Livvakten som hadde fått luften slått ut av seg, vinglet mot Burton, som kom seg under ham og slo håndleddet, sin hannu, mot nakken hans, der ryggraden og hodeskallen møttes. Mannen falt livløs om på gulvet.

En ny vakt hadde hørt skuddet og dukket nå opp i rommet utenfor. Blikkene deres møttes som snarest. Så slengte Burton igjen døra.

Slåen klikket på plass.

Det var bare den ene låsen, så Burton slepte Hochburgs skrivebord bort til døra, bikket det opp på høykant og presset det hardt mot dørkarmen. Det ville gi ham litt ekstra tid. Han var badet i svette – til og med stoffet i ridebuksene klebet seg til lårene. Han kneppet opp de øverste knappene og sugde inn luft. Lukten av desinfeksjonssprit stakk i neseborene.

Klokka var 01.21.

Burton bøyde seg og plukket opp Lugeren til en av vaktene. Han ville heller ha kjent den beroligende følelsen av skjeftet på sin egen Browning mot håndflaten, men den pistolen tok nå Patrick vare på for ham. Lugeren måtte pent gjøre nytten. Han kontrollerte avtrekkermekanismen og magasinet – det var sju skudd igjen – og skyndte seg mot verandaen.

Burton nølte.

Han snudde seg og kikket mot Hochburg. Blødningen hadde stoppet. Han lå fullstendig urørlig, bortsett fra at det av og til rykket til i venstrefoten hans. Det så nesten komisk ut. Ansiktet var ei mørkerød maske. Burton kom til å tenke på Ackermans ord: varmt blod, kaldt blod … Det er uansett blod.

Han måtte forsikre seg om at mannen faktisk var død.

Burton gikk tilbake til kroppen, stilte seg på kne og kjente etter puls. Ingenting. Ikke pustet mannen gjennom nesa heller. Han strakk ut hånden for å ta med seg kniven som fortsatt sto i Hochburgs strupe … men så bestemte han seg for å la den stå. Hans siste sjanse til å få vite noe om moren – hvorfor hun hadde forsvunnet, hva som hadde skjedd – hadde slått feil og ville aldri komme tilbake. Ikke engang selve drapshandlingen hadde gitt ham noe, han hadde ikke kjent noe av den tilfredsstillelsen han hadde sett for seg. En form for følelsesløshet spredte seg i hodet hans.

Han reiste seg og tenkte at han på et eller annet vis burde markere øyeblikket han hadde lengtet etter i alle disse årene. Hva ville faren hans ha gjort? Korset seg? Sagt noen ord om viktigheten av å tilgi? Kanskje. Eller kanskje han ville ha sugd opp noe fra lungene og spyttet.

Burton gikk uten å se seg tilbake.

Det var stille natt da han kom ut på verandaen. Lyden av skuddet hadde åpenbart ikke båret langt. Burton var takknemlig for akkurat det. Han tok seg over kanten og klatret ned en av bæresøylene, til føttene hans fikk føling med de navnløse hodeskallene nedenfor. Fotsålene krøllet seg i støvlene, som om han gikk barbeint i et slakteri.

Burton gikk ut på den åpne plassen. Søkelysene gled sløvt over området, og dobermannpatruljen på motsatt side beveget seg for øyeblikket vekk fra ham. Om resten av laget hans var tatt til fange, eller om Dolan fortsatt hadde et horn i siden til ham og bestemte seg for ikke å utløse detonatoren, kunne dette komme til å bli hans livs korteste spasertur. En ti sekunder lang promenade over en skytebane.

Han satte kursen mot porten lengst fra ham og motsto trangen til å legge på sprang. Av en eller annen grunn dukket en gammel soldatvise opp i hodet hans:

Went to war for the Poles, the Frenchies and Slovaks

What for, Winston?

Dead chums and kingdom come

We ain’t fighting for no blacks …

Plutselig lød en alarm. Et ulende, mekanisert horn.

Søkelysene stanset brått, så begynte de å streife over hele plassen. Snart hadde begge lokalisert Burton. Fremfor seg kunne han se hvordan dobermannpatruljen stanset, for så å snu og komme mot ham. Hunden snerret.

Burton fektet utålmodig mot vakttårnene, en armbevegelse som sa noe i retning av få de helvetes lyskasterne vekk fra øynene mine, ellers kan dere se frem imot en måneds straffetjeneste. Han håpet de ikke kunne se blodflekkene i ansiktet og på hendene hans.

– Beklager, sturmbannführer, ropte en stemme der ute i mørket. – Er det en øvelse?

Enda en alarm begynte å ule.

Gjennom det blålige lyset kunne Burton skjelne to vakter i hvert av tårnene. Den ene tok seg av lyskasteren, den andre betjente en MG 48 – et maskingevær som kunne forvandle et menneske til beinmel i løpet av få sekunder.

– Søk perimeteren, ropte Burton til dem. – Så kan dere bare ta det med ro.

Soldatene som opererte lyskasterne, gjorde som de hadde fått ordre om, og Burton fortsatte mot utgangen.

– Der! lød en stemme bak ham.

Han virvlet rundt og kikket opp mot verandaen. Oppe på balkongen sto en av soldatene i Hochburgs Leibwache og pekte mot ham med strak arm.

– Stopp ham! Skyt!

Burton la på sprang.

I neste øyeblikk pekte søkelysene mot ham igjen. Kuler pisket i bakken rundt ham på alle kanter, og splinter fra hodeskallene ble slynget opp i luften. Burton løp som en gal i sikksakk, kastet seg mot venstre i det ene øyeblikket og tilbake mot høyre i det neste. Han gjorde alt som sto i hans makt for å unngå å bli truffet.

Hvor var Patrick? Hvor ble det av den jævla eksplosjonen?

Det smatret i et gevær oppe på balkongen og et annet i det nærmeste vakttårnet. Denne gangen traff de nær nok til å etterlate merker i støvellæret. Lyset fulgte ham nådeløst.

Burton skled og flakset med armene. Han regnet med at vakten i tårnet ville gripe sjansen. Burton hadde gjort det nok av ganger selv. Vent på at stakkaren skal snuble, sikt deg inn og trykk på avtrekkeren: ett enkelt, dødelig skudd.

«Jeg fikk i hvert fall has på Hochburg,» tenkte han for seg selv. «Jeg vil kunne se far i øynene – før Sankt Peter avviser meg.»

Så var plutselig søkelyset borte. Burton myste mot mørket. Strålen pekte rett til værs og forsvant et sted der oppe på himmelen. Tårnet var tomt.

Fra den andre siden av plassen peilet nå lyset i det borteste tårnet seg inn mot ham, før også det rykket til og forsvant. Burton kunne skjelne en vakt som grep maskingeværet og siktet mot ham. I neste øyeblikk ble mannen kastet bakover med armene ut til siden. Død.

Det var ikke første gang Burton hvisket en stille takk til Patrick Whaler og hans skarpskyttergevær.

De to vaktene med dobermannen kom nå styrtende mot ham. Det lød et nytt dempet smell der ute i mørket, og vakten med hunden snublet. Han slapp lenka og ropte «Angriff!». Dobermannen kom løpende i fullt firsprang, snerrende og med blottede tenner.

Et nytt skudd, så enda ett, og begge vakter lå på bakken.

«Gi nå faen i hundeførerne!» tenkte Burton. «Skyt bikkja!»

Kulene pisket i bakken rundt dobermannen, men den var for rask for Patrick.

Burton stanset og konsentrerte seg om hunden. I tankene var han tilbake ved Bel Abbès, ved legionsfestningen der han hadde tatt soldatopplæringen. En sous-officier pekte og forklarte ved tavla, og etterpå bar det ut for å øve seg på primitive modeller laget av jute og halm.

Patrick fyrte av igjen. Skuddet traff dobermannen i halen og gjorde den enda mer rasende.

Hunden var ikke mer enn ti meter unna.

Burton stilte seg opp som en sprinter før start. Det strammet til i brystet, ganen var helt tørr. Han oppfattet vagt at flere alarmer gikk av, og at det var flere geværer som fyrte løs oppe fra balkongen.

I siste øyeblikk – akkurat idet hunden gjorde et siste sprang for å sette inn angrepet – spratt Burton opp og grep dyret i forbeina. Tenner klappet sammen bare centimeter fra ansiktet hans. Med et brutalt rykk dro han beina fra hverandre.

Det lød et knekk idet brystbeinet gikk av, så slengte Burton dobermannen fra seg. Han måtte tvinge seg selv til å stenge ute lyden av klynkingen til hunden.

Det haglet med kuler rundt ham. Bakfra denne gangen.

Burton snudde seg og så at det sto flere soldater fra livvaktstyrken og skjøt mot ham oppe fra balkongen. Han fyrte av Lugeren flere ganger, men uten å treffe. Det var likevel nok til at vaktene dukket for å komme ut av skuddlinja. Da la han på sprang igjen, spurtet alt han kunne mot skilderhuset.

Bommen var nede, men det var ingen vakter å se. Først da Burton kom nærmere, kunne han konstatere at de lå på bakken med pøler av blod rundt hodet, som glorier. Vinduet i skilderhuset hadde ett eneste kulehull, og innenfor så Burton enda en vakt som stirret ut i det fjerne. Hva som nå ellers måtte ha hendt med Patrick i de siste årene, så siktet han i hvert fall like godt som før.

Skytingen fortsatte med uforminsket styrke. Nå hørte han også drønnene fra et grovkalibret våpen. Nazistene var i full alarmberedskap: Tretti sekunder til, og han hadde vært sjanseløs.

Burton stupte ned på bakken og kravlet rundt skilderhuset. Vinduet over ham gikk i tusen knas, og han ble oversprøytet med glasskår. Da han kikket inn mot gårdsplassen – gjennom en skur av maskingeværsalver – kunne han se en lastebil med åpent plan. Den kom susende mot ham, fullastet med soldater fra Waffen-SS, og bak den kom det enda flere til fots. De hadde nok våpenkraft til å slå tilbake et større opprør.

Burton kjempet seg videre og brukte likene rundt seg som sandsekker. Der og da ville han gladelig ha sagt fra seg hele gården hjemme i bytte mot en håndgranat.

Frontlysene på lastebilen ble smadret. Så fulgte frontruta. Sjåføren bikket fremover, og kjøretøyet vinglet et stykke før det stanset. I samme øyeblikk hoppet soldatene av planet. Det måtte være femten–tjue stykker av dem. Altfor mange til at Burton kunne utrette stort med pistolen, og de var også for mange til at Patrick kunne drepe dem alle.

Han fyrte av de gjenværende skuddene i Lugeren, kom seg på beina og la på sprang. Kulene svermet rundt ham som illsinte veps.

Soldatene nærmet seg. «Å, Maddie,» tenkte han for seg selv.

Burton ble slått over ende. Det kjentes som om en enorm, varm knyttneve hadde dundret inn i ryggen. Huden trakk seg sammen, og det sved i hodebunnen.

En ildkule steg til værs. Han sugde inn litt natteluft – og så fulgte en ny, enda kraftigere eksplosjon.

Det regnet smått og stort over Schädelplatz: brennende metallbiter, oljefat som landet med hule drønn. På forsiden av komplekset veltet ei heisekran. Soldatene kastet seg i dekning og rettet våpnene mot eksplosjonen. På den andre siden av plassen spraket det i klumper av fosfor. Det hørtes ut som om et helt regiment gikk til angrep på leiren: Dolan og hans «magiske eske». Burton måtte nesten trekke på smilebåndet. Fosforen falt til bakken og satte fyr på alt som kom i dens vei. Stanken av tjæret treverk spredte seg over området.

Burton kom seg opp på beina igjen, og ett og annet skudd kom susende i hans retning. Ved siden av en av de døde vaktene kunne han skjelne den karakteristiske konturen av en BK 44 maskinpistol. Han trev den med seg og gikk i dekning bak barrieren mellom leiren og veien i jungelen utenfor. Den var opplyst i et par hundre meter før den ble slukt av mørket. Snaut fem hundre kilometer lenger fremme nådde den Doruma-garnisonen og grensa til Anglo-Sudan.

Burton løp videre mens han kikket etter tegn til de andre, men han så ingenting. Han forsøkte å se for seg hvilken retning Patricks skudd hadde kommet fra. Bak ham lød en ny eksplosjon. Veibelysningen blinket, summet og slukket. I neste øyeblikk lå hele leiren i mørke.

– Helvete heller, snerret Burton.

– Patrick? ropte han. – Patrick?

Han hørte ikke annet enn kaoset bak seg.

Burton fortsatte ustøtt fremover. Asfalten under føttene hans glinset i lyset fra flammene, mens trærne på begge sider av veien var beksvarte.

– Patrick? ropte han igjen. Dette var absurd! Han hadde ikke overlevd alt dette bare for å gå seg vill i mørket.

Et sted på venstre side raslet det i vegetasjonen. Burton snublet i retning av lydene. En kraftig motor startet med et brøl. Bare sekunder senere kom et kjøretøy farende i stor fart. Det tok en skarp U-sving og stanset.

Det var en Ziege-jeep, nazistenes arbeidshest i denne delen av verden, bygd ved Volkswagen-fabrikken i Stanleystadt. På karosseriet kunne man se hodeskallen og palmetreet som var logoen til SS i Afrika.

Burton hevet geværet og løsnet sikringen.

– Hopp inn, major, hørte han.

Det var ikke Patrick, men det fikk stå sin prøve.