Alf R. Jacobsen

1945

Hat. Hevn. Håp

Historien om det moderne Norge 1945–2000

Copyright © 2015 Alf R. Jacobsen og Vega Forlag AS

1. utgave, Oslo 2015

Omslagsdesign: Marius Renberg

ePub: Type-it AS, Trondheim 2015

Utgitt med støtte fra Stiftelsen Fritt Ord

og Stiftelsen Sat Sapienti

Forsidefoto: William Vandivert / Getty Images (øverst venstre),

AP / NTB Scanpix (ø.h), Forsvarsmuseet (n.v.), Aftenposten / NTB Scanpix (n.h.)

ISBN 978-82-8211-484-4

Vega Forlag AS

Postboks 8814 St. Olavs plass

0028 Oslo

www.vegaforlag.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Forord

Denne boken er første bind i en bokserie om framveksten av det moderne Norge fra 1945 til år 2000.

Neste bind omhandler årene fra 1946 til 1949.

Sammenbruddet i 1944 på frontene i Sovjetunionen, Frankrike og Italia tvang Hitler til å innlede en retrett fra Norge.

Lapplandsarmeen på 230 000 soldater og hjelpearbeidere ble trukket tilbake til Lyngenlinjen i oktober med små tap – etter at store deler av finsk Lappland, Finnmark og Nord-Troms var brent og ødelagt.

En slagkraftig styrke med 6. bergdivisjon og Divisjonsgruppe Kraütler som kjerne gjorde holdt og vendte rundt. Den nye Armee-Abteilung Narvik under general Ferdinand Jodl skulle stanse alle sovjetiske forsøk på å trenge sørover i Skandinavia fra utgangsstillingen i Petsamo, Tana og Varanger.

Straks retrettbevegelsen var under kontroll, begynte forflytningen av tropper med skip fra havnene rundt Oslofjorden til Århus og Frederikshavn i Danmark. Derfra gikk turen videre med tog til den desperate sluttkampen i Tyskland.

Damperen Mar del Plata på 7000 tonn hadde som den første forlatt Oslo 3. oktober 1944 med 2000 mann om bord. Siden hadde troppeskipene gått i skytteltrafikk og fram til nyttår forflyttet 67 000 mann fra de tre infanteridivisjonene, som bar numrene 269, 560 og 710.

Den 6. SS-bergdivisjon var den første av formasjonene fra Østfrontens nordlige avsnitt som ble utskipet og ført til Tyskland – fulgt av hovedkvarteret til 18. korps pluss 2. bergdivisjon, 163. og 169. infanteridivisjon med til sammen ytterligere 65 000 mann.

I mars 1945 var mer enn 130 000 mann sendt fra Norge til undergangen i Ruhr, Berlin, Schlesien og Pommern. Det var fortsatt mange igjen: Tolv mer eller mindre intakte divisjoner og mange små formasjoner fra hæren pluss styrker fra et Luftwaffe som nesten var uten fly, Kriegsmarine som nesten var uten skip, SS, Organisasjon Todt og andre avdelinger, som til sammen utgjorde 380 000 spredte menn.

De ledende nazigeneralene Wilhelm Keitel og Alfred Jodl ville fortsette retretten, men Hitler sa nei. Han hadde investert for mye i hypotesen om Norge som krigens skjebnesone og kunne ikke gi seg som sannsiger nå. For øvrig spilte det liten rolle hva de virkelighetsfjerne og nederlagsdømte beboerne av bunkeren i Berlin mente. Virkeligheten hadde seiret. Generalene i Norge ville gjerne forflytte seg, men de kunne ikke. Grunnen var enkel: Sammenbruddet i Tyskland hadde medført at importen av kull, brenselsolje og bensin til Norge var stanset. Evnen til å yte motstand hadde i realiteten opphørt. Bare én ting sto i veien: Hitler og nazipartiets kyniske umenneskelighet. Skulle de gå under, kunne resten av befolkningen følge med.

Et drama uten en ferdig skrevet slutt

Dette er bakgrunnen for frigjøringen av Norge: et drama uten en ferdig skrevet slutt. Alle visste at det hele var over, men mye galt kunne skje om desperadoer og fanatikere gikk amok før teppefall.

Det er lett å kritisere våre britiske og amerikanske allierte for løsaktig planlegging, men de var der – i det rette øyeblikk. De holdt ord og sviktet ikke, selv om de hadde en helt annen og langt mer brutal avslutning av krigen i Østen å tenke på. Hjemmefrontens styrker har vært diskutert siden, men de var der, de også – i det rette øyeblikk. Da freden kom, var det uhyre viktig at en organisert militær formasjon sto fram – som symbol på viljen til å kjempe mot det totalitære tyranni, for frihet og folkestyre. De som organiserte motstanden mot nazismen, la også grunnlaget for etterkrigstidens demokrati.

Til slutt var det selvsagt Nazi-Tysklands totale militære nederlag og Hitlers død som endte tragedien – etter at 50 millioner var drept. Det er tall som vi fortsatt sliter med å ta innover oss.

Tillat meg for min egen del å si følgende til mine lesere: 47 år etter min debut som journalist og forfatter våren 1968 i min hjemby Hammerfest, ble jeg rammet av hjertetrøbbel. For en mann som aldri har lidt av annet enn selvpåførte plager, var det en tøff erkjennelse. Jeg ble hjerteoperert i juli 2015, men syntes ikke av hensyn til mine lesere at jeg kunne svikte. Jeg gjorde derfor boken ferdig straks jeg ble friskmeldt i august. Det er feil å si at 1945 ble til på sengekanten hos en mann som tenkte på risikoen. Jeg beklager likevel å si at alt jeg hadde håpet å publisere, ikke lot seg gjøre på grunn av min sykdom. Avsnittet Kilder og noter er mangelfullt. Men resten eksisterer og vil bli publisert i neste bind.

Moss, 1. oktober 2015

Alf R. Jacobsen

Prolog

Oslo, mandag 7. mai 1945

Klokken nærmet seg 13 da SS-kaptein Friedrich Barthel mottok den underlige ordren. Han skulle fylle fem tønner med sprengstoff, anskaffe fem meter lunte og plassere ladningen i luftvernbunkeren på Skaugum.

Kronprinsgården i Asker var de tyske okkupantenes høyborg og sete for den førtifemårige SS-general Wilhelm Rediess og den ett år eldre rikskommissær Josef Terboven. Makten over liv og død i Norge var samlet i Terbovens arbeidsværelse, og Barthels vaktavdeling på 27 mann var merket av brutale år i Nazi-Tysklands tjeneste. Fanatisk lydighet var innprentet, og mange hadde deltatt i jødemassakrene i øst uten å stille spørsmål.

Men makten var i ferd med å rakne, og Barthel hadde protestert da Terboven ville sprenge all dynamitten på en gang.

«En slik mengde sprengstoff vil utløse en så voldsom eksplosjon at omkringboende nordmenn kan komme til skade. Vi vil trosse Dönitz, som har gitt ordre om at ingenting skal ødelegges. Jeg ønsker å skilles fra nordmennene og Norge i god forståelse uten å gjøre noen noe vondt i siste øyeblikk.»

Nederlaget var fullkomment

For Terboven må argumentene ha kommet som en siste bekreftelse på at nederlaget var fullkomment. Hitler hadde begått selvmord en uke tidligere, og Den røde hær var i ferd med å nedkjempe de siste lommene av motstand utenfor Berlin. Nazi-Tyskland lå i ruiner, og storadmiral Dönitz hadde 5. mai gitt ordre om kapitulasjon i Nordvest-Tyskland, Danmark og Holland.

Norge var av de allierte blitt holdt utenom av hensyn til russerne som allerede sto i Øst-Finnmark. Tyskerne hadde ikke protestert. De ønsket å beholde landet som et siste forhandlingskort, og som en base for den eventuelle sluttkampen. Men Wehrmachts okkupasjonshær på 380 000 mann var spredt fra Kristiansand i sør til Lyngen i nord, og en akutt mangel på drivstoff gjorde mobiliteten dårlig. Terboven hadde likevel villet lede de to tilgjengelige divisjonene på Østlandet til et Götterdämmerung i Østerdalen og Jotunheimen.

Det hele var en undergangsfantasi uten støtte i virkeligheten. Den endelige avtalen om betingelsesløs kapitulasjon hadde blitt signert i Eisenhowers hovedkvarter i Reims i Nord-Frankrike natt til mandag 7. mai. Terboven var blitt avsatt som rikskommissær, og general Franz Böhme hadde vist seg som en ynkrygg. Han ville ikke slåss og hadde gått med på å legge ned våpnene ved midnatt tirsdag 8. mai.

«Med kapitulanter samarbeider jeg ikke,» hadde Terboven skrevet i en snerrende sluttkommentar. «Jeg gjør det heller slutt.»

Nå hørte han på vaktkommandørens innsigelser – nærmest som en siste ydmykelse. Selv hans mest lojale menn ville ikke mer. Situasjonen var håpløs. Han snudde og gikk tilbake til arbeidsværelset i andre etasje.

Det var for tidlig. Han kom meg i forkjøpet

Noen få timer seinere gjorde den første av nazitoppene det slutt. Ved 22-tiden hadde vakthavende SS-kaptein Curt Posner tatt en kveldstur på gressplenen foran Skaugum da han ble praiet fra en av balkongene.

«Wie geht’s, Posner?»

Det var sjefen for sikkerhetspolitiet i Norge, SS-general Wilhelm Rediess, som stilte spørsmålet. Etter krigsutbruddet hadde den tidligere elektroteknikeren myrdet hundrevis av mentalpasienter i mobile gasskamre i Øst-Preussen, sendt tusenvis av jøder til dødsleirene og stått for en rekke andre brutale overgrep.

«Alles gut, herr general,» svarte Posner.

Rediess sa ikke noe mer. Han røkte ut sigaretten og forsvant inn i værelset. Et kvarter seinere hørte Posner en lyd som kunne minne om et pistolskudd. Men han var ikke sikker, og lydighet var fortsatt en dyd. Generalens nattesøvn skulle ikke forstyrres. Alarmen gikk derfor først ved titiden neste dag da Rediess ennå ikke hadde bestilt frokost og heller ikke tok telefonen.

En korporal klatret opp en stige til balkongen og slapp Terboven og Barthel inn i det avlåste rommet.

«Jeg så Rediess ligge i full uniform på divanen med et skudd i hodet. Det var fullt av blod på tinningene og i den delvis åpne munnen,» rapporterte Barthel.

Han snudde seg til Terboven: «Døden er allerede inntruffet.»

Terboven stakk generalens forniklede pistol av typen Walther PPK 7,65 i lommen. Han svarte: «Det var for tidlig. Han kom meg i forkjøpet.»

DEL I

Undergangen

KAPITTEL 1

Sluttangrepet mot Berlin

Oder, natt til mandag 16. april 1945

Ifølge marxismens klassikere var kameratskap og selvutslettende innsats for kollektivet blant Sovjet-kommunismens fremste dyder. Men den som søkte i skyttergravene på Reitwein Spur etter ydmykhet og nestekjærlighet, ville antakelig bli skuffet. Mellom to av Den røde hærs største og mest celebre stjerner, feltmarskalk Georgij Zjukov, øverstkommanderende for Den første hviterussiske front, og general Vasilij Tsjujkov, sjef for 8. garde-armé, hadde det knapt vært utvekslet et vennligsinnet ord siden blodbadet ved Stalingrad to år tidligere. Hat, sjalusi og misunnelse lå som giftiggul tåke over kommandobunkeren, og ventetiden var blitt stadig mer uutholdelig.

«Til Tsjujkovs raseri hadde frontlysene kunnet sees på lang avstand da Zjukovs bilkolonne nærmet seg seint søndag kveld,» skrev Anthony Beevor i verket Berlin: The Downfall 1945. «Uvennskapet var ikke av ny dato. Sannsynligvis hadde Tsjujkov vært fiendtlig innstilt overfor rivalen i alle fall siden vinteren 1942. Han følte at den heroiske innsatsen til hans egne tropper ble tilsidesatt, og at Zjukov tiltok seg en plass i rampelyset han ikke fortjente.»

Zjukovs forakt for Tsjujkovs blendingsbestemmelser gjorde ikke stemningen lettere, og det var en meget avmålt general som viste marskalken og hans rådgivere plass i den primitive jordhulen som var gravd inn i en morenerygg vest for byen Küstrin. Fra observasjonsplattformen hadde Zjukov, hans politiske kommissær Vassilij Kazakov og artillerigeneral Konstantin Telegin fri utsikt over elven Oder, som slynget seg nordover mot Østersjøen gjennom våtmarksområdet Oderbruch, en 60 kilometer lang og 15 kilometer bred elveslette som var gjennomboret av diker og kanaler.

Flomvannet gjorde Oderbruch til en fruktbar oase, og normalt ville bøndene og landarbeiderne ha vært fullt opptatt med å laste biler og trekkvogner med smør, egg, melk og andre produkter til millionmarkedet i Berlin, bare et par timers kjøretur unna. Men i april 1945 var ingenting normalt, og under trykket fra Den røde hær i øst og Eisenhowers armeer i vest var Det tredje rike på full fart mot undergangen – i et hav av lidelser, blod og ild. Jordbruksbefolkningen var drept eller jaget på flukt, og åkrene og frukthagene ble kvernet opp av stålbeltene til tusenvis av stridsvogner og selvdrevne skyts som i ly av nattemørket var kjørt inn i brohodet.

Zjukovs nerver var spent som pianotråder, men han må samtidig ha kjent seg tilfreds. Langs fronten var mer enn 2,5 millioner sovjetiske soldater samlet til sluttoppgjøret med Hitler og nazismen – et tilintetgjørende frontalangrep mot hovedstaden Berlin og Rikskanselliet, der Føreren og hans mest fanatiske og forblindete kvinner og menn hadde barrikadert seg. Mer enn 41 000 skyts sto klare, støttet av 6250 stridsvogner og 7000 kampfly.

Hans egen artillerisjef Telegin hadde brukt tiden godt siden møtene med Stalin tidligere i måneden. I alt 8983 skyts med sju millioner prosjektiler var blitt presset inn på sentralfronten i Oderbruch – feltkanoner, 152 mm og 203 mm haubitser, granatkastere og rakettbatterier. Det ga 270 utskytingsrør per kilometer, noe som representerte den største konsentrasjonen av ildkraft noensinne i verdenshistorien.

Det tredje rike skulle utslettes fra jordens overflate, og Zjukov hadde selv gitt opplegget en siste vri. I skogene på begge sider av Reitwein Spur var 143 kraftige lyskastere koblet til generatorene. Straks bombardementet ble innledet, ville skyttergravene og bunkerne på den andre siden av dalen bli badet i flomlys. De overlevende skulle blindes og skytes ned før de kom til hektene.

Det var en god plan på papiret, men Zjukov fant ingen ro.

«Aldri før hadde urviseren beveget seg saktere,» skrev han i memoarene. «I et forsøk på å få tiden til å gå ble det servert sterk, rykende varm te. Av en eller annen grunn husker jeg at kokkepiken bar det urussiske navnet Margo. Vi drakk teen i taushet. Alle var opptatte med sine egne tanker.»

Noen bolsjeviker var mer like enn andre …

Den glattbarberte førtiåtteåringen Zjukov hadde opptrådt fra Mongolia i øst til Ukraina i vest som Stalins omreisende troubleshooter og hadde etter mange og store seiere utviklet et selvbilde av mammut-proporsjoner. Skomakersønnen fra Kaluga Oblast var arrogant, ambisiøs og totalt hensynsløs og hadde allerede sendt sju godsvogner med personlig krigsbytte til Moskva: 70 gullsmykker, 740 gjenstander av sølv, 50 persiske tepper, 60 malerier, 3700 meter silketøy, 320 pelser samt møbler, porselen og andre verdisaker.

Det var et nytt bevis på at alle var like i arbeiderklassens paradis. Men noen var mer like enn andre, og helt øverst på likhetsskalaen tronet en annen skomakersønn, Josef Dzjugasvilhi, en kynisk terrorist fra Kaukasus som kalte seg Stålmannen, og som i maktgal og sanseløs blodtørst hadde utryddet millioner av sine egne og skremt resten til taushet og underkastelse, iberegnet generalene som ventet på toppen av Reitwein Spur.

Det var Stalin som hadde gitt Zjukov ordre om å erobre Berlin før vestmaktene forsto hva som foregikk, og tyrannen hadde samtidig gjort det klart at feilgrep og forsinkelser ikke ville bli tålt.

«Stalins beslutning representerte en nærmest manisk frykt for å komme for seint,» skrev Max Hastings i verket All Hell Let Loose. «Som det russiske folk så despoten Berlin som en symbolsk triumf, selve rettferdiggjøringen av alt han hadde kjempet for siden 1941.»

Allierte formasjoner var i posisjon til å nå Hitlers hovedstad før Den røde hær, men Eisenhower hadde i et anfall av grenseløs naivitet gitt de britiske og amerikanske generalene ordre om å stanse og flytte fremrykkingsaksene vekk fra Hitlers hovedstad – mot Hamburg, Lübeck, Danmark og Norge i nord og de tyske og østerrikske Alpene i sør.

Berlin var bare et navn på kartet og hadde for lengst mistet all symbolsk og strategisk betydning, hadde Eisenhower sagt – til Stalins hoderystende undring. Utad erklærte lurendreieren i Kreml seg enig med den amerikanske øverstkommanderende og fremholdt Dresden som et mer fristende krigsmål. Innad ga han sine rivaliserende hærførere ordre om å sette alle krefter inn på å nå Berlin først – i et kappløp mellom Den første hviterussiske front under Zjukov, Den tredje hviterussiske front under general Konstantin Rokossovskij og Den første ukrainske front under general Ivan Konev.

«Stalins oppførsel i mars og april 1945 var drevet av paranoide fantasier om vestmaktenes intensjoner. Han løy gjentatte ganger til Washington og London og stilte seg tilsynelatende likegyldig til Berlin som krigens viktigste mål. Han kunne ikke fatte at britene og amerikanerne ville gi avkall på sjansen til å foreta den historiske erobringen. Den sovjetiske innsirklingen hadde derfor et dobbelt formål: Det tredje rikes hovedstad skulle fratas Hitler. Samtidig skulle Roosevelt og Churchills styrker nektes adgang.»

Det var Stalins kompromissløse krav som gjorde Zjukov urolig. Sluttkampen var begynt. Han aktet ikke å feile, og han aktet ikke å komme sist.

«Tre minutter før artilleriet åpnet ild, forlot marskalken og hans generaler bunkeren og fulgte stien til observasjonsposten, som var dekket av kamuflasjenett. Morgentåken hadde lagt seg over Oderbruch. Zjukov så på klokken for siste gang. Den var nøyaktig 05 Moskva-tid, 03 Berlin-tid. I løpet av et øyeblikk flammet landskapet opp av munningsilden fra tusenvis av skyts. En skrekkinngytende torden fikk jorden til ryste. Ingen hadde noensinne opplevd et bombardement av tilsvarende intensitet. Selv de mest hardføre fryktet at trommehinnene skulle briste.»

Lyskasterne ble slått på. De kraftige strålene spiddet tåken, brannrøyken og kaskadene av jord og stein som ble slynget opp av eksplosjonene. Angrepets første mål var Seelow-høydene, en samling skogkledte åsrygger som var spekket av bunkere, skyttergraver og kamuflerte kanonstillinger. Røyken og støvskyene gjorde det umulig å se detaljer i kikkerten, og Zjukov var ikke mye interessert. Han hadde i stedet oppmerksomheten festet mot angrepets egentlige mål: autostradaen Reichsstrasse 1, anlagt på den andre siden av høydedraget som Nazi-Tysklands viktigste samferdselsåre mellom øst og vest.

Det var lett å forstå hvorfor motorveien hadde vært ett av Hitlers prestisjeprosjekter på trettitallet. De rette og vel doserte kjørebanene var støpt i betong og hadde en bredde på 24 meter. Fartsgrenser var ikke-eksisterende. Straks motstanden var nedkjempet, ville resten være lett. Det var bare å følge skiltene til Unter den Linden i hjertet av Berlin, knapt 60 km unna.

Dersom krigen er tapt, fortjener nasjonen å dø

I Berlin greide bombardementet ikke å trenge igjennom atmosfæren av selvbedrag og virkelighetsflukt som i et stadig mer destruktivt og sykelig omfang omsluttet Føreren og hans indre krets.

Selv hadde ikke Hitler beveget seg utenfor Rikskanselliet i byens sentrum siden 13. mars 1945, da han avla forsvarslinjene vest for Oder en lynvisitt. Hæroffiserene, som var pålagt å kjempe til siste mann, var rystet over det mentale og fysiske forfallet som hadde funnet sted. Hitler var blek og sammensunket. Han skalv ukontrollert på hendene og hadde vanskelig for å uttrykke seg – bortsett fra i korte vulkanske raseriutbrudd, rettet mot Wehrmachts aristokratiske militære elite, vestmaktene, jødene, plutokratene, frimurerne, bolsjevikene og andre grupper som angivelig var skyld i de ufattelige lidelsene som nå hjemsøkte Tusenårsriket.

«Huden i ansiktet var askegrå,» skrev en offiser. «Bare øynene glitret, som om de tilhørte en klapperslange.»

Den allierte luftkrigen hadde lagt deler av Berlin i ruiner, og det monumentale nye Rikskanselliet i Voss Strasse var skadet av flere treffere. Få år tilbake hadde statsoverhoder, diplomater og tilreisende dignitærer fra alle kanter av kloden kjent seg små og betydningsløse under den 300 meter lange marsjen fra inngangsportalen til Førerens arbeidsværelse. Ruten var konstruert av Hitlers yndlingsarkitekt Albert Speer for å skremme og lamslå selv den mest arrogante og pompøse av besøkende. Den førte gjennom en serie haller og gallerier, som var rikt utsmykket i mørkerød Limbach-marmor, palisander og porfyr, Ruhpolding-skifer, malerier, gobeliner og ariske bronseskulpturer, utført av Arno Breker og andre av nazismens forkjælte billedkunstnere.

Hitlers arbeidsværelse hadde alene en grunnflate på 400 kvadratmeter, målte 10 meter under taket og var utrustet med spesialtegnede møbler, en diger globus og et kartbord dekket av en skinnende høypolert marmorplate på 5 x 1,6 meter. Det hele var en hyllest til nazismens makt og hunger etter verdensherredømme. Ingen som overlevde marsjen med nervene og dømmekraften i behold, tvilte på at makten ville bli brukt – om Føreren ikke fikk det som han ville.

I fem lange og blodige år hadde verden vaklet under nazismens terror. Men krigslykken hadde snudd etter overmenneskelige ofre. Hilers panserarmeer hadde lidt nederlag i øst, og allierte luftflåter forvandlet stadig flere av Nazi-Tysklands byer til aske og grus. Eisenhowers tre armégrupper hadde krysset Rhinen, omringet industriområdet Ruhr og sto klare til å krysse Elben. Den røde hær hadde feid gjennom Øst-Europa i atavistisk hevntørst og raseri. Baltikum, Hviterussland, Ukraina, Polen og Øst-Preussen var blitt befridd fra de tyske okkupantene i en orgie av blod og vold. Millioner var blitt lemlestet, voldtatt og myrdet. De overlevende hadde flyktet i nød og redsel og var nå stuet sammen i lommen mellom Elben og grenseelven Oder – sammen med endeløse kolonner av utsultede fanger og militæravdelinger i oppløsning. Tusenårsriket hadde skrumpet inn til et stadig minkende landområde rundt Berlin, preget av kaos og resignasjon. Nederlaget var nær, og maktens sentrum – Rikskanselliet – hadde med få unntak mistet evnen til å skape frykt. Mange rom lå i mørke. Vinduer var knust. Støv, glass og marmorbiter var strødd utover skifergolvene.

De daglige situasjonskonferansene hadde forfalt til tirader av ønsketenkning og ble fortsatt holdt mellom marmorsøylene over bakken. Men selv hadde Hitler sammen med elskerinnen Eva Braun og staben av sekretærer og tjenere flyttet under jorden – til Førerbunkeren, som kunne nås fra en hemmelig trapp i Rikskanselliets kjeller. Under et beskyttende lag av jord og jernbetong med en tykkelse på nærmere ti meter var en kunstig verden innredet med ståldører og murvegger, spartanske celler med feltsenger og summende dieselgeneratorer som sørget for lys, ventilasjon og rent vann fra underjordiske kilder. Hitlers siste kommandostilling var ikke et ulvehi, men et 250 kvadratmeters ormebol begravd under almene i Rikskanselliets hage.

«Da Hitler Jugend-lederen Hans Siwik fra Øst-Preussen møtte Hitler, som han hadde elsket og beundret så lenge, ble han forferdet over Førerens senile og forhutlede skikkelse. Han mottok et slapt håndtrykk og kjente at hånden var iskald. Det hersket en feberaktig stemning i ruinene av Rikskanselliet og bunkeren, og fra alle hold ble han møtt av mistillit, bitterhet og bebreidelser. Det hele kjentes dypt urettferdig, mente Siwik, som i likhet med en rekke andre av nazipartiets tillitsmenn var helt ute av stand til å fatte rekkevidden av katastrofen som de hadde påført verden.»

Selv om Hitler i enkelte situasjoner kunne fremstå som en mumlende og dement stakkar, beholdt han grepet rundt partiets toppbyråkrater og Wehrmachts ledende offiserer, som krypende iverksatte strømmen av stadig mer virkelighetsfjerne og meningsløse ordrer – til byer under beleiring, armeer på flukt og formasjoner som for lengst hadde opphørt å eksistere.

De få som våget å opponere, ble nådeløst utskjelt og støtt ut i mørket. Pansergeneral Heinz Guderian, som i slutten av mars 1945 protesterte mot et sanseløst motangrep som kostet 8000 liv, ble straks fjernet som generalstabssjef. «Hitler raste i to timer. De fektende nevene var knyttet, kinnene ildrøde av oppmagasinert sinne, og hele kroppen skalv. Mellom hvert utbrudd marsjerte han opphisset fram og tilbake før han på nytt stoppet foran meg og fresende fremsatte nye anklager. Han skrek som en avsindig. De blodskutte øyene syntes å hoppe ut av skallen, og blodårene sto ut av tinningene.»

Holdningen var ubøyelig: Alle skulle kjempe til siste patron og åndedrett. Det gjaldt ikke bare Østfrontens hardføre veteraner, men også skaren av tenåringer og pensjonister som i all hast ble mobilisert til Folkestormen og kastet mot Den røde hærs panservogner – uten trening og med helt utilstrekkelige våpen. De som trakk seg tilbake, var kujoner og forrædere. Tusenvis ble pågrepet og summarisk henrettet av ambulerende standretter, som spredte terror blant flyktningene bak fronten. Den brente jords taktikk skulle tas i bruk. Alt av infrastruktur og industri skulle ødelegges. Tysklands kjerneområder skulle reduseres til en livløs ørken – i påvente av nye vidundervåpen som skulle knuse Den røde hær og avverge det endelige nederlaget.

«Ingen byer vil bli erklært åpne,» sa et nådeløst dekret i april. «Hver eneste by og landsby skal forsvares til siste mann. Enhver tysker som forsøker å unndra seg denne hellige og naturlige plikt, står ribbet og æreløs tilbake. Han må betale med livet.»

Hitler så undergangen komme. Men han var oppslukt av hat og selvmedlidenhet og fullstendig blottet for anger og medfølelse. Hele det tyske folk skulle følge ham inn i undergangen – til ingenting var igjen.

«Dersom krigen er tapt, vil nasjonen uansett gå under,» het det i et av hans mest kyniske og følelseskalde utsagn vinteren 1945. «Det finnes overhodet intet behov for å overveie hvilke minimumskrav som må oppfylles for at et folk skal overleve på et primitivt nivå. Den totale ødeleggelsen er å foretrekke, da folket vil ha demonstrert sin svakhet og fremtiden eksklusivt vil tilhøre den sterkere, østlige nasjonen. De som er i live etter sluttkampen, vil dessuten være mindreverdige individer. Alle de beste vil ha falt på slagmarken.»

Til tross for råskapen og hjerteløsheten var et flertall av Tysklands ledende personligheter blindet av misforstått lojalitet. Førerens personlighet var fortsatt hypnotisk, og mange ville uten å nøle følge ham inn i undergangen.

«Jeg satt i Bunkeren ved siden av ham og to stenografer,» forklarte den femtiårige artillerigeneralen Kurt Kruse til to kolleger i en samtale som ble avlyttet av britisk etterretning etter krigen. «Det var blitt 10. april 1945, og Hitler bøyde seg over kartene. Håret var livløst, men han hadde ikke et eneste hvitt hårstrå. Øynene virket fryktelig syke. Han holdt lorgnetten i venstre hånd, som rystet og skalv uten opphold. Den høyre grep om to–tre blyanter og hvilte på kartet.

Han sa med en meget sliten stemme: La oss få høre Deres rapport, Kruse.

Jeg hadde holdt på i fem minutter da han avbrøt meg: Innser De at Oder er Berlins ytre forsvarslinje? Den må holdes for enhver pris. Slakteriet vil bli grufullt og blodig. Hva er Deres syn på det?

Vi hadde nettopp tatt en russisk offiser til fange. Han hadde sagt at angrepet ville komme den 15. april. Problemet var å finne ut om han snakket sant, eller om han var en desinformatør, sendt over frontlinjen for å narre oss.

Tro meg, herr Kruse, sa Hitler. Min intuisjon forteller meg at angrepet vil komme før.»

Kruse kom fra en god borgerlig familie og var utdannet ved de prøyssiske stabsskolene. Han var yrkesoffiser og hadde kjempet i første linje i to verdenskriger. Han så Førerens forfall, men personligheten var fortsatt medrivende og magnetisk. Som Kruse uttrykte det: «Hitler reiste seg og ga meg et håndtrykk til avskjed. Vi så hverandre i øynene, og det var virkelig en vidunderlig følelse å stå foran ham på den måten.»

En vidunderlig følelse. Det var ingen tvil om at offiserer som Kruse ville bøye seg for Hitlers intuisjon og vilje – uansett hvor feilaktig og meningsløst det hele virket. Det var derfor Zjukov hadde det travelt. Rikskanselliet måtte erobres, og tyrannen uskadeliggjøres – om krigen noensinne skulle ta slutt.