Thomas Harding

Hanns og Rudolf

En tysk jødes jakt på kommandanten i Auschwitz

Originaltittel: Hanns and Rudolf. The German Jew and the Hunt for the Kommandant of Auschwitz

Copyright © Thomas Harding 2013

Norsk utgave © Vega Forlag AS 2016

Første gang utgitt i Storbritannia i 2013 av William Heinemann

Utdrag av Leon N. Goldensohns intervju med Rudolf Höss på s. 265 er oversatt av Finn B. Larsen og hentet fra Leon N. Goldensohn: Nürnberg-intervjuene, Damm, 2004.

Utdrag fra Rudolf Höss’ beedigede erklæring i Nürnberg på s. 266-68 er oversatt av Trygve Width og hentet fra Helge Knudsen og Henrik V. Ringsted: Maskene faller i Nürnberg, Gyldendal, 1946.

ISBN 978-82-8211-507-0

Omslagsdesign: Windmill Books

Vega Forlag AS

Postboks 8814 St. Olavs plass

0028 Oslo

www.vegaforlag.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Til Kadian

ILLUSTRASJONER

Om ikke annet er nevnt, tilhører alle fotografier Alexander Family Archive

Hjemmet til familien Höss, Baden-Baden (Baden-Baden statsarkiv)

Bella, Elsie, Hanns og Paul Alexander kler seg ut, 1917

Hjørnet av Kaiserallee og Spichernstraße, Berlin, 1917 (med tillatelse fra Wolfgang Lorenz, www.wl-historische-wertpapiere.de)

Hanns og Paul Alexander, 1920

Dr. Alfred Alexander med Jernkorset, 1917

Dr. Alexander på klinikken i Berlin, 1922

Neue Synagoge, Berlin (AKG)

Antagelig Martin Bormann og Rudolf Höss, ca. 1923 (Institut für Zeitgeschichte, München/Rainer Höss)

Dr. Alexander bak rattet, 1928

Alexander-familiens hytte i Groß Glienicke

Hanns og Paul Alexander på deres bar mitzva, 1930

Rudolf Höss’ medlemsbok i Artamanen-ligaen, 1928 (Yad Vashem)

Rudolf og Hedwig Höss på deres bryllupsdag, 1929 (Höss-familiens arkiv)

Sider fra Illustrierter Beobachter, propagandaartikkel om Dachau-leiren, 1936 (AKG)

Robert Ley og Theodor Eicke, Dachau, 1936 (AKG)

Hanns Alexanders utreisevisum, utstedt av sjefen for Berlin-politiet, 1936

Hanns Alexanders britiske registreringskort for innreise

Erklæring om Alexander-familiens tap av tysk statsborgerskap, 1939 (Bundesarchiv, Berlin)

Richard Glücks, inspektør i Inspektoratet for konsentrasjonsleirer (United States Holocaust Memorial Museum, med tillatelse fra Bundesarchiv, Berlin)

Hedwig Höss og konen til Joachim Caesar (sjefen for landbruksavdelingen i Auschwitz), med barn i Auschwitz-villaens hage, knapt hundre meter fra det gamle krematoriet, 1942–1944 (Institut für Zeitgeschichte, München/Rainer Höss)

Hans-Jürgen, Inge-Brigitt og Annegret Höss på en sklie i Auschwitz-villaens hage, 1942–1944 (Institut für Zeitgeschichte, München/Rainer Höss)

Rudolf Höss med Heinrich Himmler på inspeksjon på byggeplassen til Auschwitz III/Monowitz, 17. juli 1942 (United States Holocaust Memorial Museum, med tillatelse fra Instytut Pamieci Narodowej)

Krematorium II i Auschwitz-Birkenau, 1942 (Topfoto)

Motto for Pionerkorpset: «Arbeidet overvinner alt»

Hanns Alexanders britiske registreringskort, 1936

Cäcilie Bing, 1930-årene, Frankfurt

Rudolf Höss med barn ved Sola-elven noen meter fra Auschwitz-leiren, 1940–1943 (Institut für Zeitgeschichte, München/Rainer Höss)

Jødiske kvinner og barn fra Ungarn som er blitt «utvalgt», går mot gasskamrene i Auschwitz-Birkenau, mai 1944 (United States Holocaust Memorial Museum, med tillatelse fra Auschwitz-museet)

Feiring i Solahütte i nærheten av Auschwitz til ære for Rudolf Höss (United States Holocaust Memorial Museum)

Rydding av Belsen-leiren, april–mai 1945 (AKG)

Rabbiner Hartman leder en jødisk seremoni ved en massegrav i Belsen, mai 1945 (Imperial War Museum)

Brev fra Hanns Alexander til Elsie og Erich Harding, 15. juli 1945

Postkort fra Ann Graetz til Hanns Alexander, 16. juli 1945

Josef Kramer, tidligere kommandant ved Belsen- og Birkenau-leirene, under bevoktning i Celle-fengselet, mai 1945 (Yad Vashem)

Belsen-rettssaken, september–november 1945 (Yad Vashem)

Middagsmeny for War Crimes Investigation Team, oktober 1945

Gauleiter Gustav Simon hilser et møte i Luxembourg, 1942 (Centre de Documentation et de Recherche sur la Résistance)

Kaptein Hanns Alexander, Victor Bodson, justisminister, og Jos Thorn, leder for Luxembourgs krigsforbrytelseskommisjon, desember 1945 (Centre de Documentation et de Recherche sur la Résistance)

Anita Lasker forlater Belsen, desember 1945 (Anita Lasker-Wallfish)

Hanns Alexander på permisjon med Ann Graetz, 1946

Rudolf Höss etter å ha blitt arrestert av britene, mars 1946 (Yad Vashem)

Foreløpig registrering av krigsfange Rudolf Höss, Nürnberg, april 1946 (Auschwitz-museet)

Whitney Harris, amerikansk anklager ved Nürnbergprosessene, 1946 (Whitney Harris’ Estate)

Rudolf Höss overleveres til polske myndigheter, mai 1946 (Auschwitz-museet)

Rudolf Höss får dommen opplest under rettssaken i Warszawa, april 1947 (Yad Vashem)

Brev fra Rudolf Höss fra fengselet til hans kone Hedwig, 1947 (Auschwitz-museet)

Hanns Alexanders Takk, Storbritannia-selskap, Croydon, 1986

Rainer Höss og Irene Alba ved hovedporten til Auschwitz, november 2009

Så skriv nå opp for dere denne sangen og lær Israels barn den, legg den i deres munn, så den kan være et vitne for meg mot Israels barn. Når mange ulykker og trengsler kommer over dem, skal denne sang lyde for dem som et vitne – den skal ikke glemmes hos dem som kommer etter.

Femte Mosebok 31, 19 og 21

FORFATTERENS KOMMENTAR

Navnet til kommandanten i Auschwitz kan staves på forskjellig vis. Den mest autentiske stavemåten er kanskje «Rudolf Höß», slik kommandanten selv skrev navnet sitt. Her er bokstaven ß brukt, en bekreftelse på kommandantens konservative schwabiske arv. En vanligere engelsk skrivemåte er «Rudolf Hoess». Kommandanten stavet imidlertid aldri navnet sitt på denne måten, som også åpner for en forveksling med Rudolf Hess, Hitlers sekretær. Jeg har valgt å bruke samtidens tyske stavemåte, «Rudolf Höss», som ikke bare var slik SS skrev navnet hans, men også slik Hanns Alexander skrev det.

Et annet poeng: Ved å nevne Hanns og Rudolf ved deres fornavn mener jeg ikke å sidestille dem. Det er tvert imot viktig for meg at det ikke skal uttrykkes noen moralsk ekvivalens. Likevel var begge disse mennene selvsagt mennesker, og hvis jeg skal fortelle historiene deres, bør jeg derfor begynne med fornavnene deres. Om dette oppfattes fornærmelig – og jeg forstår at det kan det – ber jeg om tilgivelse.

PROLOG

ALEXANDER, Howard Harvey, kjærlig omtalt som Hanns, sovnet raskt og fredelig inn fredag 23. desember. Kremering skjer torsdag 28. desember kl. 14.30 ved Hoop Lane, Golders Green Crematorium, West Chapel. Vennligst ingen blomster. Eventuelle donasjoner rettes til North London Hospice.

Daily Telegraph, 28. desember 2006

Hanns Alexander ble begravet en kald og våt ettermiddag tre dager etter jul. Været og tidspunktet tatt i betraktning var fremmøtet imponerende. Mer enn 300 mennesker fylte kapellet. Forsamlingen var møtt tidlig og mannsterkt frem, og besatte alle sitteplasser. 15 personer fra Hanns’ gamle bank, Warburg’s, var til stede, deriblant tidligere og nåværende administrerende direktør. Hans nære venner var der, i likhet med storfamilien. Hanns’ kone gjennom 60 år, Ann, satt på første rad sammen med parets to døtre, Jackie og Annette.

Synagogens kantor leste kaddish, den tradisjonelle jødiske bønnen for de døde. Så gjorde han et opphold. Han så bort på Ann med hennes to døtre, og holdt en kort preken der han fortalte hvor sterkt han beklaget deres tap, og hvordan Hanns ville bli savnet av hele menigheten. Da han var ferdig, reiste to av Hanns’ nevøer seg og holdt en felles minnetale.

Mye var kjent: Hanns som vokste opp i Berlin. Alexander-familien som rømte fra nazistene og flyttet til England. Hanns som kjempet i den britiske hær. Karrieren hans som anonym bankmann. Engasjementet hans i familien, og et halvt århundre med schlepping for synagogen.

Men det var én detalj som overrasket nesten alle: at Hanns på slutten av krigen hadde sporet opp kommandanten i Auschwitz, Rudolf Höss.

Dette vekket min interesse. Hanns Alexander var nemlig min bestemors bror, min grandonkel. Under oppveksten ble vi advart mot å stille spørsmål om krigen. Nå fikk jeg vite at Hanns kanskje hadde jaktet på nazister.

Det virket usannsynlig at denne vennlige, men ikke særlig påfallende mannen hadde vært krigshelt under den annen verdenskrig. Dette var antagelig enda en av skrønene til Hanns. Han kunne nemlig være en skøyer og spøkefugl, absolutt respektert, men også en mann som likte å lure eldre mennesker og fortelle oss ungdommer grove vitser, og som, når sant skal sies, hadde lett for å overdrive. Tross alt – hvis han virkelig hadde jaktet på nazister, ville det ikke ha vært nevnt i nekrologen?

Jeg bestemte meg for å finne ut om det var sant.

Vi lever i en tid da vannet holder på å lukke seg over historien om den annen verdenskrig, da vi er i ferd med å miste de siste gjenværende vitnene, da det eneste som er igjen, er beretninger gjenfortalt så mange ganger at de har mistet sin opprinnelige pålitelighet. Derfor står vi igjen med karikaturer: Hitler og Himmler som monstere, Churchill og Roosevelt som seierrike krigere, og millioner av jøder som ofre.

Men Hanns Alexander og Rudolf Höss var menn med mangefasetterte personligheter. Derfor utfordrer denne historien den tradisjonelle fremstillingen av helten og skurken. Begge de to mennene ble tilbedt av sin familie og respektert av sine kolleger. Begge vokste opp i Tyskland de første tiårene av det 20. århundre, og elsket på sin måte sitt land. Til tider viste Rudolf Höss, den brutale kommandanten, en evne til medfølelse. Og adferden til hans forfølger, Hanns Alexander, var ikke alltid hevet over mistanke. Derfor er denne boken en påminnelse om en mer kompleks verden, fortalt gjennom livet til to menn som vokste opp i parallelle og likevel motstridende tyske kulturer.

Den er også et forsøk på å følge kursen til de to mennenes liv, og å forstå hvordan de møttes. Og forsøket reiser vanskelige spørsmål. Hvordan blir et menneske massemorder? Hvorfor velger et menneske å konfrontere sine forfølgere? Hva skjer med familien til slike menn? Kan hevn noensinne rettferdiggjøres?

I enda høyere grad er denne historien et argument for at da disse to mennenes verdener tørnet sammen, endret den moderne historie seg. Vitnemålene som ble lagt frem under krigsforbrytersakene ved slutten av den annen verdenskrig, viste seg å bli spesielt betydningsfulle: Höss var den første ledende nazisten som innrømmet å ha gjennomført Himmler og Hitlers Endlösung – den endelige løsning. Og han gjorde det sjokkerende detaljert. Dette vitnemålet, hvis beskrivelse av menneskelig ondskap overgikk alt man tidligere hadde hørt, fikk verden til å sverge på at slike ubeskrivelige grusomheter aldri mer skulle gjentas. Fra nå av kunne de som led under ekstrem urettferdighet, våge å håpe på andres inngripen.

Det er også en overraskende historie. I min komfortable oppvekst i Nord-London ble jøder – og jeg er en av dem – fremstilt som ofrene for, ikke hevnerne av, Holocaust. Jeg stilte egentlig aldri spørsmål ved denne stereotypien før jeg kom over denne historien. Eller rettere sagt, før den kom over meg.

Dette er en historie om jøden som tar igjen. Og selv om det finnes noen velkjente eksempler på motstand – opprør i ghettoene, revolter i leirer, angrep fra skoger – er det få av dem. Alle burde bejubles som en inspirasjon for andre. Selv når man stilles overfor bunnløs brutalitet, er håp om overlevelse – og kanskje hevn – fremdeles mulig.

Dette er en historie som er satt sammen av fortellinger, biografier, arkiver, familiebrev, gamle båndopptak og intervjuer med overlevende. Og det er en historie som, av grunner jeg tror vil fremgå etter hvert, aldri ble fortalt av mennene i sentrum av den: Hanns og Rudolf.

I
RUDOLF
BADEN-BADEN, TYSKLAND
1901

Rudolf Franz Ferdinand Höss ble født 25. november 1901. Hans mor, Paulina Speck, var 22 år gammel, og hans far, Franz Xaver, var 26. Rudolf var deres første barn. De bodde i 10 Gunzenbachstraße, et lite, hvitkalket hus med røde takstein, beliggende i en skogbevokst dal i utkanten av Baden-Baden.

Tidlig på 1900-tallet anstrengte den middelalderlige byen Baden-Baden seg for å komme på høyde med det 20. århundre. Baden-Baden lå langs breddene av den vennlig buktende Oos-elven i Sørvest-Tyskland, i bunnen av en dal full av velstelte vinmarker. Fem åser kranset byen, og bak dem strakte Schwarzwald seg mot horisonten.

I flere århundrer hadde Baden-Badens naturlige kilder og glamorøse natteliv tiltrukket seg Europas berømte og velstående mennesker. Dostojevskij hadde gjort forarbeidene til sin roman Spilleren på kasinoet her, og dronning Victoria, Napoleon III og Johannes Brahms tilbragte alle sammen tid i byen som en stund gikk for å være Europas sommerhovedstad. Med disse turistene fulgte store inntekter, og de første årene av 1900-tallet ble det lagt ned mye arbeid for å modernisere byen. Nye tunneler var blitt gravet ut av kalksteinsleiene som understøttet byens romerske fundament for å øke kapasiteten på de offentlige badene, en elektrisk taubane var blitt bygget opp til Merkur-fjellet med strålende utsikt til dalen fra toppen, og støpejernslyktene med gass rundt torget i sentrum hadde nylig fått elektrisitet.

Höss-familiens hus (midt i bildet), Baden-Baden

Men i Höss-familiens lille hus i utkanten av byen var livet på mange måter slik det alltid hadde vært. Franz Xaver hadde vært offiser i den tyske hær i Afrika, til karrieren hans tok slutt da han fikk en giftpil i brystet. Han hadde vendt tilbake til Tyskland for å bli lærer på militærskolen i Metz før han trakk seg tilbake som kjøpmann i Baden-Baden. Bortsett fra snevet av romantikk i forbindelse med hans Afrika-bedrifter var han en mann man ikke la spesielt merke til: en patriotisk tysker og from katolikk på kanten til middelklasseaktverdighet, en familie umulig å skjelne fra sine naboer. Da Rudolf var tre år gammel, ble en datter, Maria, født – og enda en datter, Margarete, fulgte etter i 1906.

Rudolf tilbragte det meste av sin barndom med å leke for seg selv. I nærmiljøet ute på landet var de fleste barna eldre, og søstrene hans var for små til å være interessante. Moren var opptatt med barn og hjem. Rudolfs yndlingsaktivitet ble dermed å forlate huset og rusle inn i byen mot vanntårnet som lå på en høyde over bebyggelsen. Her satt han med øret mot veggene og lyttet til vannet som suste og bruste. Andre ganger våget han seg inn i den mørke Schwarzwald, som ikke lå langt fra hjemmet hans.

Rudolf oppholdt seg i skogen i time etter time, men den var ikke så idyllisk som den virket. Da han var fem år, ble han kidnappet i utkanten av skogen av et følge sigøynere. De tok ham med seg til vognen sin og hadde kanskje tenkt å selge ham til en annen familie eller sette ham i arbeid i en av de lokale gruvene. Heldigvis for Rudolf kjente en lokal bonde ham igjen akkurat da sigøynerne skulle dra, og fikk reddet ham.

Etter kidnappingen fikk ikke Rudolf lov til å gå særlig langt av sted. Likevel kunne han besøke nabogårdene, der han møkket i stallen og striglet hestene. Det var på denne tiden Rudolf oppdaget at han hadde et godt lag med disse dyrene. Han var liten nok til å krype under hestebena, men han ble aldri sparket eller bitt. Selv om han også likte okser og hunder, ble han virkelig forelsket i hester, en lidenskap som skulle følge ham resten av livet.

Da Rudolf ble seks år, tok familien et viktig skritt videre mot borgerlig aktverdighet, idet de flyttet til et større hus i en av forstedene til Mannheim. Denne byen lå ti mil nord for Rudolfs første hjem og åtte mil sør for Frankfurt, og var en mye større by enn Baden-Baden med en befolkning på mer enn 300 000 og en industri som betjente hele regionen. Selv om Rudolf savnet dyrene og Schwarzwalds skjønnhet, var det én god ting ved flyttingen: På den første fødselsdagen sin fikk han en kullsvart ponni som han ga navnet Hans. Han dro ofte på ridetur i Haardt-skogen like ved, og stelte ponnien i timevis når han kom hjem fra skolen. Han elsket dyret så høyt at han pleide å lure det med inn på soverommet når foreldrene var borte. Hver ledige stund ble tilbragt med Hans, en ponni som var så trofast at den fulgte Rudolf som en hund. De ble uadskillelige.

* * *

Rudolf ble fengslet av farens historier fra militærkarrieren. Spesielt likte han å høre om felttogene i Afrika, kampene med lokalbefolkningen, de merkelige religionene deres og de eksotiske ritualene. Men selv om både Rudolfs far og bestefar hadde tjenestegjort i militæret, var Rudolf mer tiltrukket av misjonærlivet enn livet som soldat i et fremmed land.

Det var av faren han lærte om den katolske kirkens tradisjoner og prinsipper. Franz Xaver tok med seg sønnen på pilegrimsreiser til hellige steder i Sveits og til Lourdes i Frankrike. Rudolf ble en ivrig troende – senere husket han at han «ba med et barns oppriktige alvor og var klar til å tjene som altergutt», og han tok sine «religiøse plikter svært alvorlig».

Fra tidlig alder av fikk Rudolf mange oppgaver som medlem av familien, og disse var det forventet at han utførte uten å klage. For hver forseelse ble han straffet strengt. Selv en liten, uvennlig gest mot en av søstrene – et strengt ord eller en ertende bemerkning – resulterte i at han knelte i lange tider på det harde, kalde gulvet og ba om Guds tilgivelse.

Da hans første datter ble født, sverget Franz Xaver på at hans tre år gamle sønn skulle bli prest: Han skulle gå på seminar, han skulle leve i sølibat, og han skulle vie seg til bønn, lærdom og det religiøse fellesskap. Rudolfs utdannelse ble planlagt med det ene for øye å forberede ham på et religiøst liv. Senere husket han at

[d]et alltid ble lagt stor vekt på min plikt til å adlyde og øyeblikkelig føye meg etter alle ønskene og ordrene til mine foreldre, mine lærere, prester, ja, alle voksne, til og med tjenerne, og å la ingenting avlede meg fra denne plikten. Det voksne sa, var alltid riktig. Disse dannelsesprinsippene ble en del av meg.

Livet i forstedene betydde at Rudolf var omgitt av barn på hans egen alder, og han likte å slåss med de andre guttene. Hans tanker om fremtidig misjonærarbeid la ingen demper på hans begeistring for disse bruduljene, og han var ikke mindre nådeløs når det gjaldt å ta hevn. Hvis en annen gutt hadde skadet ham på noen måte, ga han seg ikke før han hadde gjort gjengjeld. Derfor ble Rudolf en fryktet lekekamerat.

Da Rudolf var elleve år, gikk det imidlertid ved én anledning for langt. Han og vennene hadde hatt en småkrangel der en av guttene hadde falt ned en trapp og brukket ankelen. Forskrekket gikk Rudolf rett til kirken og bekjente sin synd til presten, som også var en venn av familien. Presten fortalte Franz Xaver hva som hadde skjedd, og faren straffet Rudolf. Dette sviket mot bekjennelseskodeksen gikk sterkt innpå Rudolf, og ødela hans tillit til presteyrket.

I lang tid gikk jeg igjennom detaljene i det som hadde skjedd, for det virket helt uhyrlig å gjøre noe slikt. Den gang – og i dag også – var jeg, og er fremdeles fast overbevist om at min skriftefar hadde brutt taushetsplikten. Min tro på det hellige presteskapet var borte, og jeg begynte å tvile på religionen. Etter det som hadde skjedd, hadde jeg ikke lenger tillit til presten.

Rudolf tegnet et dystert bilde av sin barndom: en far som var fanatisk og fordomsfull, og som han derfor fryktet og foraktet, og en fjern mor som enten tok seg av de to små søstrene hans eller lå til sengs og kom seg etter en eller annen sykdom. Rudolf følte seg faktisk ikke fortrolig med noen i familien. Han håndhilste kanskje på noen eller sa noen takkens ord, men han var ikke et barn som likte fysisk kontakt. Rudolf klarte derfor ikke å dele problemene sine med sine nærmeste: «Jeg måtte hanskes med alle disse vanskelighetene selv.»

Den 3. mai 1914, et år etter episoden med presten, døde Rudolfs 40 år gamle far hjemme. Dødsårsaken ble ikke registrert.

Jeg husker ikke om det gikk noe særlig innpå meg. Men jeg var fremdeles for ung til å skjønne konsekvensene. Og likevel skulle min fars død føre mitt liv inn på en kurs som ble svært annerledes enn den han hadde ønsket at jeg skulle følge.

Franz Xavers død skulle imidlertid få betydning for resten av familien. Rudolfs far hadde stått for familiens eneste inntekt, og med tre barn å ta seg av var det vanskelig for Rudolfs mor å få endene til å møtes. Men døden befridde sønnen for farens skygge – unge Rudolf skulle finne sin egen vei raskere enn han kanskje ellers ville ha fått lov til.

Den 28. juni 1914 ble erkehertug Ferdinand av Østerrike myrdet i Sarajevo, og det østerriksk-ungarske keiserriket reagerte ved å invadere Serbia. Denne aggresjonen utløste gjengjeldelse fra de andre europeiske stormaktene – Russland, Storbritannia, Tyskland, Frankrike og det ottomanske riket – og i løpet av uker var de trukket inn i den første verdenskrig. Kampene foregikk i den innledende fasen i de vesteuropeiske landene Tyskland, Frankrike og Belgia, men konflikten spredte seg snart øst- og sørover, gjennom Europa og deretter til koloniene i Afrika, Asia og Stillehavet. Stridene var spesielt harde i Midtøsten, som ble en strategisk slagmark, delvis på grunn av oljeforsyningen, delvis på grunn av den symbolske verdien av regionens hellige steder.

Da krigen brøt ut, var Rudolf tolv år gammel, og Höss-familien bodde fremdeles i utkanten av Mannheim. Byen lå bare en totimers togtur fra den franske grensen, og Rudolf likte å leve så nær konflikten. Han sto på den lokale togstasjonen for å se de første gruppene av gutter som ble sendt til fronten, opprømt over krigen, men også desperat etter å være med.

Et år senere, og etter mye masing på moren, ble Rudolf med i Røde Kors som assistent. Etter skolen jobbet han så mye han kunne på Røde Kors-sykehuset, der han delte ut tobakk, mat og drikke til de sårede. Rudolf ble forskrekket over de forferdelige skadene moderne krigføring medførte, men var likevel imponert over de sårede soldatenes mot, og var fast besluttet på å kjempe for sitt land.

Derfor dro Rudolf sommeren 1916 hjemmefra, og sa til moren at han hadde tenkt å besøke besteforeldrene sine. Så fort han var utenfor byen, kontaktet han en lokal kaptein, en gammel venn av faren, og vervet seg, idet han løy om alderen sin. Han var bare fjorten år gammel.

Det var ikke uvanlig at en så ung mann ble med i hæren. Offisielt var minstealderen i Tyskland under den første verdenskrig 17 år. Denne grensen hadde vært der siden den tyske grunnloven ble vedtatt 16. april 1871. Her het det at hver mannlig borger var forpliktet til å gjøre militærtjeneste fra han var 17 til han var 45 år. Men siden krigserklæringen i 1914 hadde guttesoldater strømmet inn i den tyske hær. Selv om antallet voksne rekrutter sank betraktelig i 1915 og 1916, siden det overveldende flertallet av aktuelle menn da hadde vervet seg, ble de fleste unge gutter – om de var friske nok til bestå en medisinsk undersøkelse og villige nok til å bære gevær – tatt begeistret imot, selv om utseendet avslørte alderen. Resultatet var at hundretusenvis av guttesoldater kjempet på tysk side under Den store krigen.

Med hjelp fra farens venn ble Rudolf 1. august 1916 innrullert i Badens 21. dragonerregiment, det samme kavaleriregimentet hvor både faren og bestefaren en gang hadde tjenestegjort. Han gjennomgikk en overfladisk legeundersøkelse, og fikk den vanlige uniformen for menige i det tyske kavaleri: knelange, sorte lærstøvler, grå ullbukser, et bredt, sort belte med en ørn på spennen, symbolet på hjemstaten hans, en lommeløs grå jakke med messingknapper og en Feldmütze, en grå, flat ullue som hang ned på den ene siden og var påsydd en liten sølvrosett foran. Det beste var at han nå var eier av et kavalerisverd med messingskjefte og en sort slire som når den berørte bakken, nådde ham til hoften. Med bare to ukers opplæring la Rudolf og regimentet hans av sted på sin lange marsj mot Midtøsten. Oppdraget var å styrke de tyrkiske troppene som kjempet mot britene om kontrollen over den sørøstlige delen av det ottomanske riket.

På veien sørover sendte Rudolf sin mor et brev der han skrev at han hadde reist i krigen. Tidligere hadde hun «med uendelig, virkelig rørende tålmodighet prøvd å få meg til å ombestemme meg», mintes Rudolf. Hun ville at han skulle avslutte skolen og deretter bli prest. Men nå da hans «fars sterke, veiledende hånd» var borte, følte Rudolf seg i stand til å motstå ordrene hennes.

Dragonene reiste med tog fra Mannheim gjennom Ungarn, Romania og Bulgaria, deretter til Tyrkia. Etter en kort hvileperiode i Istanbul red regimentet mer enn 240 mil sørover mot fronten i Mesopotamia, til det som i dag er kjent som Irak. Rudolf, som aldri tidligere hadde vært utenfor Tyskland, tilbragte den neste måneden i en primitiv leir og overlevde på knappe militærrasjoner. «Den hemmelige opplæringen, sammen med min konstante frykt for å bli oppdaget og sendt hjem, i tillegg til den lange reisen gjennom mange land til Tyrkia, alt dette gjorde et sterkt inntrykk»; det eksotiske landskapet og folkene var både nye og dypt sjokkerende.

Da Rudolf og kameratene hans endelig kom til fronten, hadde de havnet midt oppe i en årelang kamp om kontroll av oljefeltene mellom elvene Tigris og Eufrat. Midtpunktet for denne stillstanden var Al-Kut, en støvete by 16 mil sørøst for Bagdad, der tyrkerne i månedsvis hadde beleiret de britiske styrkene. De allierte hadde forsøkt å bryte ut av Al-Kut, men ble gjentatte ganger drevet tilbake, og begge sider hadde hatt store tap. I april 1916 ga de allierte opp å prøve å kontrollere byen, og mer enn 13 000 soldater ble tatt til fange og satt til tvangsarbeid. Den britiske overkommandoen betraktet episoden som et ydmykende nederlag, og idet de bestemte seg for å prioritere kampene i Mesopotamia i den overordnede, globale krigsstrategien, erstattet de den indiske regionssjefen med en engelskmann, forsterket jernbanelinjene og sendte inn ytterligere 150 000 soldater. Sentralmaktene besvarte dette trekket ved å erstatte den tyrkiske øverstkommanderende med en tysk general og sende inn nye soldater fra Tyskland, deriblant Rudolfs dragoner fra Baden-Baden.

På slutten av 1916 slo Rudolfs enhet seg sammen med den tyrkiske 6. armé i utkanten av Al-Kut. Akkurat da kavalerienheten hans fikk sine innledende ordrer, angrep en brigade indiske soldater. Rudolf hoppet ned av hesten og kastet seg ned på bakken mellom noen gamle ruiner, slik at den omhyggelig stivede kavaleriuniformen hans øyeblikkelig fikk et lag av fint, gult ørkenstøv. Det fantes ingen operasjonsplan, og ingen fullstendige ordrer var blitt gitt.

Etter hvert som stridene ble mer intense, løp de tyrkiske soldatene sin vei og overlot tyskerne til å klare seg selv. Rudolf begynte å få panikk. Eksplosjonene fra fiendens granater kom nærmere, og overalt rundt ham ble tyske soldater truffet. Til venstre falt en mann om, såret, og soldaten på hans høyre side svarte ikke da Rudolf ropte navnet hans.

Da jeg snudde meg for å se på ham, så jeg at han blødde fra et stort sår i hodet og allerede var død. Jeg ble overmannet av skrekk som aldri før i livet, og av en forferdelig redsel for å lide samme skjebne. Hvis jeg hadde vært alene, ville jeg helt sikkert ha løpt min vei som tyrkerne.

Mens Rudolf vurderte å bli med i den tyrkiske tilbaketrekningen, så han at kapteinen hans krøp sammen bak en stor stein mens han konstant skjøt mot inderne på en disiplinert og behersket måte. Noe skjedde med ham. Han ble kald og fokusert, og nå så han en høy indisk mann med sort skjegg som kom stormende fremover med sitt britiske Lee-Enfield .303-gevær pekende rett forover. Rudolf trakk pusten dypt, hevet geværet, siktet og skjøt. Det var hans første treffer.

Etter en liten stund hevet han geværet igjen og begynte å skyte raskt, kule etter kule, «som om forhekselsen var brutt». Rudolf hadde oppdaget en ny evne inne i seg: Han kunne drepe, raskt og effektivt, midt oppe i striden.

Rudolfs kaptein hadde fulgt med, og ropte navnet hans oppmuntrende. Etter en kort stund skjønte de indiske soldatene at de sto overfor sterke motstandere, stanset angrepet og ble drevet tilbake gjennom ørkenen. På slutten av denne dagen hadde den tyske enheten tatt kontroll over de gamle ruinene. Rudolf og kameratene hans gravet seg ned for å forberede seg på det som skulle bli en daglig oppgave – å forsvare dette lille stykke territorium.

Rudolf husket senere at han hadde blandede følelser under sin første strid. Han syntes det var «spennende», men da han senere gikk bortover slagmarken, hadde han «nølende og engstelig» sett på den indiske soldaten han hadde drept, og følt seg «litt uvel». Da han fortalte kapteinen at han hadde vært redd, hadde mannen bare ledd og sagt at han skulle ikke bekymre seg. I månedene som fulgte, begynte Rudolf å bli glad i og stole på denne mannen, som ble «som en far» for ham, og en autoritetsskikkelse han så opp til. Rudolf følte at kapteinen behandlet ham som om han hadde vært en sønn; han ble stolt da Rudolf ble forfremmet, og sørget for at han ikke fikk de farligste oppdragene. For første gang i livet skjønte han at det var noen som passet på ham. Som han innrømmet: «Det var et mye mer fortrolig forhold enn det jeg hadde hatt til min virkelige far.»

På begynnelsen av 1917 ble Rudolf og regimentet hans forflyttet til Palestina. Den første oppgaven deres var å forsvare den kritiske Hejaz-jernbanen, som gikk mellom Damaskus i Syria og Medina i Saudi-Arabia. Senere på året kom dragonene til fronten ved Jerusalem. Mens kampene i Mesopotamia hadde dreid seg om den strategiske oljeforsyningen, handlet stridene rundt i Palestina delvis om destabilisering av den britiske kontrollen av Suez-kanalen, delvis om å erobre de ærverdige bibelske byene.

Det var under denne kampen om Jerusalem at Rudolf fikk et smertefullt skudd i kneet og ble sendt til et tysk feltsykehus i nærheten av Jaffa. Der ble han delirisk av malaria, et nytt utbrudd av en infeksjon tidligere i felttoget, og hadde så voldsomme feberanfall at han kontinuerlig måtte overvåkes av legene.

Mens han kom seg på sykehuset, ble Rudolf pleiet av en ung tysk sykesøster. Hun var vennlig mot ham, støttet ham forsiktig opp i sengen og sørget for at han ikke skadet seg under malariaanfallene. Til å begynne med ble han forlegen av kjærtegnene hennes, men snart, «forhekset av kjærlighetens magi, så jeg henne med nye øyne». Noen uker senere, da Rudolf kunne gå igjen, fant de et stille sted vekk fra den travle avdelingen. «Hun innviet meg i alle stadier av elskov og etter hvert et fullbyrdet samleie», mintes han. «Jeg ville aldri ha kunnet samle motet på egen hånd. Denne første opplevelsen av kjærlighet, med all dens deilige hengivenhet, ble en veiviser for meg for hele livet.» Dette var ikke bare den 15 år gamle guttens første seksuelle erfaring, men den første gangen han hadde opplevd noen form for fysisk fortrolighet: «Denne ømheten var en vidunderlig erfaring ulik alt annet jeg hadde opplevd.» Rudolf sverget for seg selv, nokså naivt, at han bare ville ha sex hvis det innebar virkelig varme, og han ville aldri, slik hans soldatkamerater gjorde, gå til prostituerte eller ha et forhold til andre menns koner eller kjærester.

Da han var blitt bra igjen av skadene, fikk Rudolf ordre om å vende tilbake til enheten sin. Det må ha vært vanskelig å ta farvel, men en ordre var en ordre. Han skulle aldri treffe sykepleiersken igjen.

* * *

I løpet av de neste månedene ble Rudolf såret to ganger til: den 17. november 1917, noen dager før sin sekstende fødselsdag, av en kule i låret, og den 28. februar 1918 i hendene og knærne. Ingen av disse skadene hindret ham i å kjempe.

For sin krigsinnsats fikk Rudolf Jernkorset av 2. klasse av den tyske stat, og Halvmånen av jern og Badens tjenestemedalje av delstaten Baden-Baden for sin innsats i Irak og Palestina. Krigen hadde forvandlet ham fra en skremt og uskyldig skolegutt til en herdet soldat. I Rudolfs øyne hadde krigen «modnet meg både utvendig og innvendig, langt mer enn min alder skulle tilsi».

Han var nå fullt utvokst. Med sine 167 cm var han ikke høy, og heller ikke muskuløs som noen av de andre mennene i enheten hans. Han var derimot tynn, kampherdet, med stikkende, brune øyne og kortklippet, blondt hår, og en soldats kropp. Rudolf var nemlig blitt vant til krigens smerter og strabaser, og hadde den emosjonelle kapasiteten – kanskje følelsesløsheten – til å motstå skader og deretter vende tilbake til striden. Dessuten hadde han lært det han betraktet som ledelsesevner: fremvisning av kunnskap heller enn rang, «iskald, urokkelig ro» stilt overfor vanskeligheter, og en vilje til hele tiden å «være et eksempel og aldri tape ansikt, uansett hva man følte inne i seg».

Våren 1918 ble han imidlertid rammet av en sorg som selv han fant det vanskelig å skjule. Kapteinen som han hadde sett så opp til det foregående året, ble drept under kampen om Jordan. Hans bortgang var et hardt slag: «Det smertet meg, og jeg sørget over ham.»

Igjen var Rudolf alene.