Diana Darke

HUSET I DAMASKUS

EN FORTELLING OM SYRIA

Oversatt av Lene Stokseth, MNO

Norsk utgave © Mangschou AS, Bergen 2020

Oversatt fra engelsk av Lene Stokseth, MNO

www.lene.stokseth.no

Omslagsdesign: Johanne Hjorthol

Omslagsfoto: Cultura/Phillip Lee Harvey

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8238-217-5 (ePub)

ISBN: 978-82-8238-207-6 (trykk)

www.mangschou.no

Oversetteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond.

Arabist Geir Juell Skogseth har vært konsulent for transkripsjon av arabiske ord og navn til norsk. Den norske transkriberingen er konsekvent og noen av navnene som forekommer i boken vil for mange være bedre kjent slik de transkriberes til engelsk.

Copyright © Diana Darke

First published in English in 2014 as

My House in Damascus by Haus Publishing Ltd.

Norwegian edition published in agreement with

Haus Publishing Ltd., London, Great Britain.

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

Tilegnelse

Moren min døde mens jeg skrev denne boken. En del av den ble faktisk skrevet mens jeg satt ved mitt barndoms skrivebord i leiligheten hennes og så ut over kirsebærtrærne som skjermet mot gaten. Hun var 89 og hadde vært klar for døden en stund. «Hvis jeg dør i morgen, kan jeg si at jeg hadde et strålende liv», pleide hun å si. Noen ganger sa hun det flere ganger i løpet av en time – hun hadde begynnende demens.

Hun fikk en «god» død. Jeg var hos henne mot slutten, og hun kjente meg igjen. Jeg så det sterke lyset bak øynene hennes: Hun visste hvor hun skulle, og nå ser jeg annerledes på døden.

Men hvordan klarer folk en «dårlig» død? Syria river seg selv i stykker mens jeg skriver: unge, barn, med liv som knapt har begynt, dør. Hvordan kommer familiene gjennom traumene når barn dør, uforberedt, uten forvarsel, uten mulighet til å si alt det som ble liggende usagt? Hvordan skal foreldrene til Hamza al-Khatib leve nå, etter at de fikk tilbake liket av den lemlestede 13 år gamle sønnen sin? Hvordan skal de kunne akseptere det han måtte gjennomlide mot slutten av det korte livet sitt, i arrest hos syriske sikkerhetsstyrker i en måned, etterfulgt av de siste to dagene med ufattelig tortur som kostet ham livet? Forslått, mishandlet, torturert med elektriske støt, kastrert – i hvilken hensikt?

Jeg tilegner denne boken min mor og Hamza al-Khatib – to motstykker i døden.

Forord

November 2019

Nå er det ni lange år siden den syriske krisen begynte i mars 2011, år som har vært preget av mange uventede vendinger. Forvirringen har vært så stor at mange i Vesten har mistet oversikten over hva det egentlig dreier seg om. Medienes voldsomme oppmerksomhet om ISIS og internasjonal terrorisme har kapret overskriftene og forvrengt bildet.

Dødstallene formidler imidlertid historien klart og tydelig: ISIS var ansvarlig for mellom én og to prosent av de 500 000 døde og to millioner lemlestede i Syria. Den syriske regjeringen, ledet av Bashar al-Asad, var i ledtog med sine iranske og russiske allierte ansvarlig for 90–95 prosent.

Da fredelige demonstranter i alle aldre etter mange tiår med Asad-korrupsjon strømmet spontant ut i gatene for å kreve politiske reformer, ble demonstrasjonene omtalt som «den syriske revolusjonen». Nå er ingen helt sikre på hvilken betegnelse de skal bruke. Syrerne begynte å bruke den tryggeste, ikke-politiske termen – al-azma, krisen – som ikke bare omfatter selve krigen, men også de omfattende samfunnsøkonomiske bivirkningene. Derfor har jeg også valgt å bruke det begrepet.

Språket stempler deg. Hvis du omtaler den syriske krisen som «revolusjonen» i dag, blir du automatisk regnet som opprørsaktivist eller kanskje til og med terrorist. Hvis du snakker om «Asad-regimet», blir du kalt anti-Asad. Men allerede før «krisen» refererte syrerne selv til sin egen regjering som «regimet» – an-nizam på arabisk – uten politiske undertoner. Ordet betyr ganske enkelt «systemet» eller «slik ting er organisert». Arabisk byr på mange komplekse muligheter som man ikke har i engelsk, som det skriftlige uttrykket arabisk presse bruker for ISIS – tanzim addawla. Tanzim, som er basert på en variant av ordet nizam, har bare negative konnotasjoner, blir brukt om gjenger som Boko Haram og formidler det generelle arabiske synet at ISIS er en organisasjon uten legitimitet. Dette er verdenssamfunnet nødt til å forstå. ISIS har ingenting med Syria og vanlige syrere å gjøre.

Mens jeg skriver dette forordet, er Asad-«systemet» fortsatt på plass, og Vesten har fremdeles ingen samstemt strategi for Syria. Den iranske og russiske strategien har derimot vært samstemt hele veien: å holde Asad ved makten for enhver pris. Men én ting er sikkert – ingen regjeringer varer evig, selv ikke i Syria. I mellomtiden har en tredjedel av befolkningen følt seg tvunget til å forlate hjemlandet. Av dem som er igjen, lever 80 prosent under fattigdomsgrensen, mens Asad og hans nærmeste familie er opptatt med å kjøpe luksusleiligheter i Moskva.

Mitt hus i Damaskus er et syrisk mikrokosmos – og Syria er så mye mer enn denne krigen. Huset er bokens flerdimensjonale hovedperson, tråden alt annet er vevd sammen med til et intrikat, fargerikt veggteppe. I dag er huset nærmest i en slags dvaletilstand, som Syria selv mens man venter for å se hvilken vei dette vil gå. Sist jeg var der, i april 2018, fulgte jeg hjelpeløst med fra hustaket da russiske og syriske myndigheters jagerfly bombet de sørlige forstedene Yarmuk og Hajar Aswad.

Huset har virkelig kommet til sin rett. Det har fungert som tilfluktssted for flyktninger og har gitt husly til mange familier i løpet av krigen. Barn er blitt født der. Jeg er stolt av at det har kunnet gi så mange en trygg havn. Jeg har aldri angret på at jeg kjøpte det, og jeg kommer aldri til å selge det, uansett hva som skjer i Syria. Jeg drømmer om at det en dag, når omstendighetene tillater det, vil bli et senter for syrisk kulturarv, for huset vil alltid utgjøre en vesentlig del av denne arven.

Innhold

Innledning

1. Verdener av konflikt og harmoni

2. Uten eskorte

1. Bayt Barudi

2. Melkitt-katedralen (gresk)

3. Ananias-kapellet

4. Fransiskaner-klosteret

5. Jesuitt-kirken

6. Maronitt-kirken

7. Miryamiyya-kirken (gresk-ortodoks)

8. St. Georg-kirken (syrisk-ortodoks)

9. Den syrisk-katolske kirken

10. Hammam Bakri

11. Umayyade-moskeen

12. Maktab ‘Anbar

13. Azm-palasset

14. Khan As’ad Pasha al-Azm

15. Bayt Nizam

16. Bayt Siba’i

17. Bab al-Jabiyye

18. Bab Kisan

19. Bab as-Salam

20. Bab Sharqi

21. Bab Tuma

22. Bab as-Saghir

23. Suq Bzuriza (kryddermarked)

24. Suq al-Hamidiyya

25. Hammam Nuraddin

26. Romersk bue

27. Jupiter-tempelet

28. Maristan Nuraddin

29. Citadellet

Innledning

Sammenlignet med livet etter døden er ikke den våkne verden annet enn drømmer.

PROFETEN MUHAMMAD

«Det tar slutt en dag. Men det kommer ikke til å gå fort», sier de syriske vennene mine. I skrivende stund er det syriske regimet fanget i et edderkoppnett av en revolusjon inspirert av medarabere i Tunisia, Egypt, Bahrain og Jemen. Frøene til det som skjer i Syria nå, ble sådd for lenge siden, og jeg har sett dem spire. Garvede eksperter både i og utenfor landet insisterte helt til midten av mars 2011 på at det ikke ville skje i Syria. Jeg trodde ikke på dem. Jeg hadde selv observert og opplevd hvorfor folk var så frustrerte og sinte, og hvorfor denne frustrasjonen hadde ført til opprør.

Jeg har følt meg hjemme i Syria helt siden jeg besøkte landet første gang i 1978. Alle arabiske land har tiltrukket meg på sin måte, men det var i Syria jeg fant, og fortsetter å finne, alt det jeg liker best med den arabiske verden: vennlige, verdige mennesker, engasjement for tradisjonelle familieverdier, dyp lojalitet og sterke vennskap – alt dette i en fargerik billedvev av bibelske, klassiske og middelalderske steder i fantastisk vakker natur.

Da jeg mange år senere hadde fått i oppdrag å skrive Bradts Syria-guide, var landets fortryllelse like sterk som før. «Jeg vet ikke hvorfor», sa jeg til reisekameraten min, «men jeg har en følelse av at Damaskus er et sted der jeg kunne tenke meg å bli en stund.»

«Hvorfor i all verden skulle du det?» spurte hun.

«Aner ikke», svarte jeg ærlig.

Jeg har hatt denne historien i tankene i noen år nå, og det er mange som har oppfordret meg til å skrive den. Først forsto jeg ikke helt hvorfor. Hva var det som var så interessant med at noen hadde kjøpt et hus i Syria? For meg var det blitt normalt, og de jevnlige oppholdene mine i landet var blitt rutine. Men gradvis begynte det å gå opp for meg at den vedvarende volden gjorde det enda viktigere å vise en annen side av Syria enn de opprørte nyhetsreportasjene og gå bak de kliniske analysene. Jeg ville utforske dybden i landets sosiale og åndelige samhørighet og undersøke hvordan det store mangfoldet kan hjelpe Syria med å møte fremtiden etter omveltningen. Hvorfor var det så komplekst, og hvorfor ble landet så misforstått?

De vestlige fordommene stikker dypt. Etter 35 års spesialisering trodde jeg at jeg kjente Midtøsten ganske godt. Men jeg var på utsiden og så inn. Nå, fordi jeg eier Bayt Barudi, har jeg vært på innsiden og sett ut – og jeg har fått et nytt perspektiv.

Hvordan begynte alt dette? I jakt på en drøm, såpass skjønte jeg, en drøm om å kjøpe og restaurere et atriumhus med indre gårdsrom. Men drømmer fører sjelden dit man forventer.

Hvem er du?

Jeg er Tiden som mildner alt og alltid går.

Og hvorfor har du vinger på føttene?

Fordi jeg flyr med vinden.

Og hvorfor henger håret ditt over ansiktet?

For at han som møter meg, kan gripe meg i panneluggen.

Og hvorfor i all verden er bakhodet ditt skallet?

For at ingen jeg noen gang har løpt forbi på de bevingede føttene mine, selv om han så inderlig gjerne skulle ønske det, skal kunne gripe tak i meg bakfra.

Den greske dikteren Poseidippos om kairos.

1

Verdener av konflikter og harmoni

Gleden ved mat og drikke varer en time, ved søvn en dag, ved kvinner en måned, men ved en bygning et helt liv.

ARABISK ORDSPRÅK

Syria-krigen begynte som et uvæpnet opprør, en rekke fredelige demonstrasjoner. Den aller første fant sted i Damaskus utenfor Umayyade-moskeen tirsdag 15. mars 2011. Jeg tviholdt på passet mitt da jeg løp hjemmefra for å finne den.

Moskeen, som er gamlebyens åndelige hjerte, var hellig for arameerne som Haddad-tempelet, for romerne som Jupiter-tempelet og for de kristne som Johanneskirken. I likhet med enhver moské i Syria er den ikke bare et sted man går til for å be, men også en tidløs storstue, et annet hjem, et sted der man møter folk og tar en piknik eller en lur. Barn leker på de myke teppene innendørs eller løper etter hverandre i det hellelagte gårdsrommet. Moskeen er alltid full av familier fra nabolaget og butikkeiere fra de nærliggende suqene og blir fremdeles brukt som et slags tilfluktssted, et sted for ro og fredfullhet. Her omgås alle generasjoner. Ingen blir holdt utenfor – gjester av alle etnisiteter, nasjonaliteter og religioner er velkomne.

Den arabiske våren begynte i midten av desember 2010, og regimene i både Tunisia og Egypt falt etter spontane folkeopprør med bare noen ukers mellomrom i begynnelsen av 2011. Også i Jordan, Algerie, Jemen, Libya, Bahrain og Oman hadde det vært demonstrasjoner mot myndighetene. Nå var alles blikk rettet mot Syria. Landet figurerte på 127. plass av 178 på verdens korrupsjonsindeks (på delt plass med Libanon, men bedre plassert enn Libya, Jemen, Iran og Russland), og ingrediensene til den klassiske revolusjonsoppskriften var på plass: arbeidsløshet på ti prosent offisielt, men antagelig nærmere 25 prosent for innbyggere under 25 år, en rik elite og en svært fattig underklasse. Syrerne kunne vel ikke være immune?

Den første demonstrasjonen var over så fort at jeg ikke rakk frem i tide. Den fredelige marsjen med ti–tolv unge menn som ropte slagord om frihet og reformer, var et eksperiment for å sondere regimets reaksjon, og den ble oppløst spontant før politiet kom til stedet. En uke tidligere, bare noen meter fra Umayyade-moskeen, var en eldre butikkeier blitt banket opp av politiet, noe som utløste rasende protester fra andre butikkeiere. Regimet var så redd for å fremprovosere uro at innenriksministeren hadde kommet ned i egen høye person for å diskutere klagemålene. Venner lo og fortalte meg at alle politibetjentene hadde fått ordre om ikke å provosere folk, og i et kortvarig, herlig mellomspill vinket trafikkpolitiet sjåfører over på rødt lys i stedet for å bøtelegge dem. «Mukhabarat (det hemmelige politiet) kommer innom butikken min hver time for å sjekke at alt er i orden», fnyste en venn og gjorde et sint kast med hodet. «De er kjempenervøse. Det er jeg glad for. Nå har de i det minste noe annet å tenke på.»

Tre dager senere, i Dar‘a sør i landet, like ved grensen til Jordan, ble disse instruksene ignorert, og myndighetene overreagerte på en graffiti med slagord mot regimet som noen tenåringer hadde sprayet på skoleveggene. Foreldrene, som gikk i protesttog mot fengslingen av barna, ble beskutt av regimets sikkerhetsstyrker. Noen ble drept. President Bashar al-Asad dro selv til Dar‘a i et forsøk på å roe gemyttene. Han sendte til og med en offisiell delegasjon for å kondolere til familiene og ga guvernøren i Dar‘a sparken, men det var for sent. Den syriske revolusjonen hadde begynt, og mot slutten av mars rullet regimets stridsvogner inn i Dar‘a i den tro at de kunne stanse protestene med en maktdemonstrasjon. Protestene økte, og det gjorde også den voldelige responsen. Beregningene – eller de grove feilberegningene – forble de samme. Kursen ble lagt for opprøret.

Syria har opplevd omveltninger før. Under det franske mandatet, da Syrias kunstige grenser var blitt trukket opp som et resultat av britisk og fransk utenrikspolitikk etter første verdenskrig, reiste syrerne seg mot det franske herrefolket under det store opprøret i 1925. Den franske responsen var, som Bashars, utvetydig. Franskmennenes bombardement jevnet et helt kvartal i gamlebyen i Damaskus med jorden – et strøk som nå bare kalles al-Hariqa, «katastrofebrannen». Franskmennene ga seg ikke med det. De drepte mange tusen, hengte opp likene og holdt offentlige henrettelser på Marje-plassen midt i byen for å gi opprørerne en advarsel. De fyrte opp under sekteriske krefter i en «splitt og hersk»-politikk samtidig som propagandaen fikk dem til å se ut som edle fredsgarantister. Det virket. Etter to år med kamphandlinger ble opprøret knust, og franskmennene fortsatte å kontrollere Syria i ytterligere 20 år, inntil landet endelig ble uavhengig i 1946.

Bashar fulgte franskmennenes eksempel og kalte de fredelige demonstrantene «sekteriske ekstremister» og «utenlandske terrorister» som ville ødelegge det syriske fedrelandet. «De må få en skikkelig lærepenge», ble det stadig sagt fra regimets side på syrisk statlig TV, ellers ville det bli et rent helvete, et fanatisk islamsk styre ville ta over, og Syrias dyrebare minoriteter ville bli utslettet. Asad, med sitt mektige sikkerhetsapparat og strengt kontrollerte væpnede styrker, erklærte seg selv som eneste mulige redningsmann for Syrias fremtid. Var det mulig at Bashar, i likhet med franskmennene, skulle lykkes?

Så annerledes det var da de første muslimske styrkene tok seg inn i Damaskus i 635. Etter en seks måneder lang beleiring forhandlet de med de kristne innbyggerne og ble sågar enige om å dele gudshus i hjertet av byen. De neste 70 årene fungerte Johanneskirken også som moské for de muslimske innbyggerne, og troende fra begge religionene brukte samme inngang på sørsiden. I den fromme inskripsjonen på gresk over døren, som nå er sperret og godt skjult bak en transformator, står det: «Ditt kongedømme, o Kristus, er et evigvarende kongedømme, og ditt herredømme skal vare gjennom alle slektsledd.»

Etter hvert som den muslimske befolkningen vokste, trengtes det mer plass, så de nye herskerne inngikk forhandlinger med de kristne og ga dem tomter til fire mindre kirker i bytte, inkludert det nåværende gresk-ortodokse patriarkatet. Søndag morgen kimte kirkeklokkene sammen med den muslimske kallingen til bønn i den ubesværede blandingen av kulturer som så lenge har vært Syrias kjennemerke, flere århundrer før Asad-regimet.

Jeg har vært tilbake i Syria seks ganger etter de første demonstrasjonene og har sett hvordan en borgerkrig det tilsynelatende var umulig å stanse, har slukt landet. Sist jeg satt i det indre gårdsrommet i Umayyade-moskeen sommeren 2012, var atmosfæren uforandret, like tidløs som alltid, i det duse kveldslyset som glødet i marmorhellene. Folks ansikter var fri for frykt. Kanskje anspentheten de følte, forduftet idet de krysset terskelen til moskeen. Men hvordan er atmosfæren nå som Damaskus har vært vitne til et kjemisk angrep, omfattende massakrer, bombing fra krigsfly og kamphelikoptre, nå som dødstallene stiger til det ufattelige? Sammenstøt mellom regimets styrker og opprørere i byens forsteder i nord, sør, øst og vest driver mange tusen bort fra hjemmene sine og får ytterligere tusener til å flykte over grensen til nabolandene Tyrkia, Jordan, Libanon og Irak. Kan gamlebyen bli spart?

*

På en researchreise til Syria sju år tidligere fikk historien en uventet innledning da jeg fant en åpen dør. Det må ha vært skjebnen, eller et heldig sammentreff, for prinsippet med faste besøkstider gjaldt ikke for disse praktfulle osmanske palassene som lå bortgjemt i de snirklete bakgatene i gamlebyen i Damaskus. De virket så usannsynlige: glemte etterlevninger fra en svunnen tid som sto til stillferdig forfall innenfor de gamle romerske murene.

Her sto jeg altså nølende på terskelen til et palass. Inngangskorridoren i sikksakk skjermer stedet fra nysgjerrige blikk i gaten og holder det tilbaketrukne gårdsrommets verden hellig og fredfull. Så, i et plutselig overgangsøyeblikk, fører korridoren inn fra den uopplyste passasjen til det blendende sollyset i gårdsrommet, inn i en annen verden. Det var første gang jeg opplevde noe sånt.

Jeg blunket fort for å venne øynene til det skarpe lyset, overveldet av sanseinntrykk. Varmen fra februarsolen var kjærkommen etter den kjølige skyggen i gaten. Vinteren i Damaskus er kaldere enn du kanskje forestiller deg – det snør til og med fra tid til annen. Jeg følte meg omfavnet, innsvøpt av det varme gårdsrommet, og skjønte instinktivt at hele formålet med et atriumhus var å beskytte, skjerme menneskene der inne mot omverdenen og gi dem fullstendig fredelige omgivelser. Hvor skulle jeg se først? Skjønnheten i de gamle steinene, de duse tonene i gyllen kalkstein, de mørkt rosarøde tonene i lokal marmor, den skarpe kontrasten til ravnsvart vulkansk basalt som løp i vekslende bånd rundt veggene. Det overrasket meg. De intrikate steinmønstrene fortsatte i gulvet, blankpolert av århundrers bruk. Midt i gårdsrommet var det en lys, åttekantet marmorfontene, bahra på arabisk, bokstavelig talt «lite hav». Lyden av friskt vann som sprutet fra dragehodene i bronse, trakk meg uimotståelig til kanten. Under vannflaten seilte to sorgløse skilpadder rundt i det glitrende bassenget. Rundt kanten av gårdsrommet var det appelsintrær, slyngplanter, bougainvillea og spinkle klatreplanter som sjasmin, med intense farger og dufter som smeltet berusende sammen i den lette vinden. Det var et slags paradis. Arkitektene bak et slikt sted må ha hatt himmelske vyer. «De gudfryktige skal være i paradisets haver blant kilder», står det i Koranen (51,15). Jeg vet ikke hvor lenge jeg sto der, bergtatt av fontenen. Noe i ansiktet mitt må ha gjenspeilet disse følelsene. Kanskje jeg virket desorientert.

«Trenger du hjelp?»

Jeg våknet til den verdslige verden og så en ung syrer nærme seg fra den andre siden av fontenen. Ansiktet var vennlig og åpent. Jeg kunne bare ha takket nei, og han ville trolig ha trukket seg tilbake og latt meg være. Syrere har for stor verdighet til å mase, men de tilbyr hjelp hvis de tror at du trenger det. Livsløpet kan forandre seg i et slikt øyeblikk, når man velger å gripe en sjanse eller lar være å gripe den, et kairos-øyeblikk. Av en eller annen grunn svarte jeg: «Ja … takk. Vet du noe om dette stedet?»

Han virket fornøyd med spørsmålet og presenterte seg som Basim, arkitekt og engasjert i arbeidet med restaureringsprosjekter i gamlebyen. Jeg ble nysgjerrig. Hvilke restaureringsprosjekter? Hvor? Han smilte og forklarte hva slags arbeid han hadde gjort i huset jeg nettopp hadde gått inn i, Bayt Siba‘i, eller huset til Siba‘i-familien, fra 1600-og 1700-tallet. Bygningen, som hadde vært et av de første restaureringsprosjektene i byen, hadde i sin tid også tjent som tysk konsulat. Han fortalte at dette første gårdsrommet nærmest gaten var selamlik, det osmanske begrepet for stedet der man tok imot mannlige gjester. Når man sørget for at dette området alltid var klart til å ta imot uanmeldte mannlige gjester, kunne familielivet gå sin vanlige gang i resten av huset.

Han førte meg inn til et gårdsrom lenger inne, gjennom enda en sikksakk-korridor. Dette, forklarte han, var haramlik, der kvinnene og barna holdt til, og der ingen mannlige gjester slapp inn så sant de ikke var i nær familie. Jeg gjenkjente selvfølgelig straks ordet fra harem, med alle dets konnotasjoner, men Basim forklarte at det bare betydde det ukrenkelige området.

Innenfor haramlik var det enda et gårdsrom, mindre og mer beskjedent, der tjenerne i huset holdt til, og der kjøkkenene lå. Det ble kalt khadamlik. Jeg kjente ordene fra tidligere besøk til Topkapi-palasset i Istanbul, men her, i et palass i mye mindre skala, fikk jeg en følelse av at hvert gårdsrom hadde et strengt hierarki, og pussig nok var det største og mest utsmykkede av dem, der det var lagt ned mest arbeid i dekoren, haramlik. Basim forklarte at velstående familier hadde palasser som dette, med tre gårdsrom, fullstendig skjermet fra omverdenens øyne og med bare én inngang fra gaten, alltid inn til mennenes område.

Engelsken hans var god, så jeg holdt for meg selv at jeg snakker arabisk. Han pekte ut noen arkitektoniske særtrekk og fortalte om iwan, den store, overbygde alkoven som alltid vender mot nord i gårdsrommet, utformet for å være det kjøligste stedet å sitte om sommeren, siden solen aldri skinner rett inn i den. Det var her familien satt, i skyggen, på puter rundt kanten, i luftdraget fra gårdsrommet og den kjølige trekken fra fontenen. Jeg kunne se dem for meg mens han snakket, barføtt og i fargerike gevanter, som romantiske malerier jeg hadde sett av slike gårdsrom, en del av den orientalistiske tradisjonen. Jeg husket et slikt maleri fra Tate: «The Courtyard of the Coptic Patriarch’s House in Cairo» av John Frederick Lewis fra 1864, der familiens overhode satt, mens kvinnene og tjenerne hans var opptatt med huslige plikter, omgitt av kameler, geiter, ender og duer i avslappet, kaotisk harmoni rundt bassenget midt i gårdsrommet. Det var tydelig at det ikke var noe spesifikt muslimsk ved denne livsstilen – det var ganske enkelt slik alle velstående mennesker levde, uavhengig av religion.

Basim la merke til hvor interessert jeg var, og ble enda mer meddelsom. Han fortalte at rommene på hver side av iwanen var de viktigste innendørs salongene eller mottagelsesrommene med en takhøyde på seks meter, perfekt tilpasset klimaet. Vinduer i to etasjer med utsikt mot selve iwanen fungerte som et naturlig klimaanlegg i varme somre, fanget opp vindpust i løpet av dagen og holdt på kjøligere luft om natten. Hvert rom utgjorde en selvstendig enhet med dør rett ut mot gårdsrommet, og siden det ikke var dører mellom rommene, kunne mange grupper av samme familie få et visst privatliv. I første etasje var det omtrent åtte rom, og i osmansk tid, fortalte Basim, delte tre generasjoner i én familie denne plassen, kanskje mellom 20 og 30 personer i alt. Jeg kunne ikke vite hvor snart man ville gå tilbake til et slikt system igjen av ren nødvendighet, og hvilken rolle mitt eget fremtidige hus ville spille i tiden som ventet.

Da vi var ferdige med omvisningen i første etasje, tok han meg med opp en trapp, og jeg ble overrasket over å kjenne at rommene i andre etasje var minst fem grader varmere. Han sa at familien flyttet ovenpå om vinteren for å dra nytte av varmen, for når solen stekte mot de flate takene av jordstein, eller adubi, steg romtemperaturen mye raskere der oppe. Rommene i andre etasje var også mindre, og det var lavere under taket. Jeg syntes at disse enkle, men harmoniske formgivningsteknikkene var herlig pragmatiske, selv om funksjonaliteten ikke på noen måte gjorde det kjedelig. Snarere tvert imot, her så jeg noe jeg aldri hadde vært borti før: funksjonalitet kombinert med eksepsjonell skjønnhet og stil.

Det jeg ikke visste da, var at disse atriumhusene med indre gårdsrom utgjorde høydepunktet i en raffinert arkitekturtradisjon etter århundrer med prøving og feiling fra de første ideene med opphav i det gamle Mesopotamia rundt 2500 f.Kr. Dagens forskere har målt og testet bygningenes mikroklima og temperaturmessige innemiljø, og det viser seg at de har en variasjon i værelser og rom som er som skapt for forskjellige årstider og tider på døgnet – det perfekte økohus.

Basim satte en liten kjele på en primus, og mens det kokte opp, løp han smidig ned og kom tilbake noen sekunder senere med en håndfull glinsende, grønne blader plukket fra trærne i gårdsrommet. «Appelsinblader», forklarte han og la dem i kjelen. «De gir en spesiell smak.»

Vi nippet til den velduftende teen fra små, elegante glass, og selv om han ikke spurte, følte jeg behov for å forklare meg. «Grunnen til at jeg er så interessert i disse husene, er at jeg gjør research til en ny Syria-guide for et britisk forlag», begynte jeg. Han lot ikke til å stusse over det og førte an inn i et lite naborom med tre datamaskiner og store kart på veggene. Det ene var et digert og svært detaljert kart over gamlebyen, som så ut til å ha med hver eneste bygning innenfor de romerske murene. Skriften på kartet var arabisk.

«Her er de andre restaureringsprosjektene», fortalte han og pekte på flere svarte klatter på kartet. Jeg kommenterte anerkjennende hvor godt organisert det så ut til å være, og han fortalte meg om Mudiriyyat Dimashq al-Qadima, styret for gamlebyen i Damaskus. Det var et slags råd for historiske bygninger som hadde i oppgave å passe på de gamle husene i byen, intra muros, «innenfor bymurene», som akademikerne kalte det. Basim må ha lest tankene mine, for han fulgte opp med å si: «Du vet vel at du kan kjøpe eiendom her hvis du er interessert? Myndighetene har ikke råd til å redde alle husene. Det er så mange av dem, forsømte, fraflyttede og til forfall, men hva kan vi gjøre? Budsjettet gjør det bare mulig å redde rundt 300, maks. Resten kommer til å gå tapt.»

Jeg kjente hjertet hamre som besatt. «Du kan vel ikke mene at jeg, som utlending, bare kan komme her og kjøpe en del av verdensarvlisten til UNESCO?» spurte jeg, overbevist om at jeg måtte ha misforstått. Tenk at jeg kunne være så sprø at jeg i det hele tatt tenkte tanken.

«Jo, selvfølgelig», sa Basim likefrem. «Det kan du. Hvorfor ikke?»

«Det må jo være mamnu’.» Det var det første arabiske ordet jeg hadde brukt i samtalen vår inntil da. Ordet mamnu’ på arabisk har anselig kraft. Ordets tre arabiske rotkonsonanter gir både konnotasjoner av å forby eller forhindre noe i en sekulær kontekst, og at noe er umulig eller utenkelig. Det har noe avgjørende ved seg som omfatter langt mer enn noe vi kan formidle med det engelske «forbidden», forbudt. Alt som har å gjøre med utlendinger som vil involvere seg i noe i Syria, måtte være mamnu’.

Helt siden jeg kom hit første gang i den gamle Citroënen min i 1978, en 2CV, hadde jeg fått høre hvor paranoid og xenofobisk det syriske regimet var, overbevist om at alle utlendinger var spioner eller journalister med onde hensikter. «Pass deg for alle i uniform», «det er en politistat» og «styr langt unna alt byråkrati», hadde alle diplomatene fortalt meg. Mens jeg gikk på MECAS et halvt år mot slutten av arabiskstudiene mine, språkskolen som ble drevet av britiske myndigheter i Libanon, hadde jeg tatt mange turer over fjellene i helger og ferier. Libanon var midt i sin egen borgerkrig, og dermed stort sett forbudt område. Jeg hadde alltid fulgt rådene og bare kjørt gjennom syriske byer for å komme til de mange turistmålene som interesserte meg – ruinene av det romerske Palmyra i ørkenen, korsfarerborgene i fjellene, St. Simeon-kirken og de bysantinske «døde byene» oppe i åsene – på den tiden var man nærmest garantert eneste gjest. Jeg holdt meg langt unna embetsverket, og kontakten med menn i uniform begrenset seg til grensevakter. I studietiden var jeg bare innom Damaskus noen få ganger, for å besøke Umayyade-moskeen og for å kjøpe en beduinkjole i svart med røde broderier og en vannmugge i bronse i det nærliggende Suq al-Hamidiyya – jeg har dem fremdeles. Den gangen ante jeg ikke at det faktisk bodde folk i gamlebyen. Jeg trodde at alt bare var suqer og moskeer.

Men Basim forsikret meg om at det ikke var mamnu’. Det var åpent og likefremt. Helt vanlig. «Det er faktisk en franskmann som nettopp har gjort det», sa han.

Dette var i februar 2005. Nøyaktig to uker tidligere, på valentinsdagen, var Rafiq al-Hariri, Libanons sunnimuslimske statsminister, blitt drept sammen med 22 andre i et bilbombeattentat mot en bilkortesje i Beirut. Over hele verden pekte man straks på Syria. Verdenssamfunnet var ikke i tvil om hvem som hadde skylden. Det er det sjelden. Syria benektet selvsagt enhver befatning med saken. Hva skulle de ha å tjene på det? Men ingen ville høre. Israels propagandamaskineri kjørte på for fullt, og Syrias navn ble trukket ned i søla. Jeg skjønte at dette kunne være det perfekte tidspunkt for å investere i eiendom.

*

Sju år senere, mens krigen i Syria raste for fullt, ruslet jeg langs Via Recta (som omtales som «gaten som kalles Den rette» i Apostlenes gjerninger 9,11) på vei til Den hellige Ananias’ kapell i det kristne kvarteret i gamlebyen. Det var denne gaten – «Den rette gaten», byens gamle hovedgate – den romerske borgeren Saul, som ble blind på sin «vei til Damaskus», ble ført langs til det som nå kalles Ananiaskapellet. Sauls oppdrag var opprinnelig å finne og fange kristne, den brysomme nye sekten som skapte så mye hodebry for den romerske herskeren, men etter at han ble helbredet av kristne Ananias, ble han i stedet kristendommens største apostel. Inne i det fredfulle, underjordiske kapellet, som lå på bakkeplan i romersk tid, men nå befinner seg fem meter under bakken, åpnet jeg gjesteboken:

Gud, vi ber deg om å beskytte oss og la vårt folk leve i fred og gripe inn mot vår president Bashar al-Asad. 19/3/2012.

Så fortvilet var stemningen jeg kjente på kroppen da jeg ankom byen den 10. april 2012, samme dag som Kofi Annans våpenhvile. Alle vennene mine, en blanding av muslimer og kristne fra mange forskjellige yrker, var svært pessimistiske for fremtiden, med tanke på hvordan opprøret hadde utviklet seg så langt. Politisk er de verken aktivister eller tilhengere av regimet. De tilhører alle den tause majoriteten som er fanget i midten, fratatt fremtiden. Nå er de fleste arbeidsløse, og alle har gjennomlidd fryktelige vintre med ekstrem kulde, mangel på gass og brensel, stigende priser og opptil 12 timers strømstans om dagen. Alle følte seg maktesløse og ute av stand til å påvirke utfallet av krigen. De var overbevist om at det ville bli verre, og at Syria ubønnhørlig ville synke ned i en avgrunn av full borgerkrig, fanget mellom en herskende elite som kjempet for å overleve, og en dårlig organisert opposisjon som i økende grad grep til våpen. Kunne noe gjøres for å endre en slik kurs?

En strime av håp kom til syne. Av en eller annen merkelig grunn endret noe seg i Damaskus, atmosfæren ble lettere. Utpå ettermiddagen fredag den 13. april kunne man merke denne lettere stemningen i byen. I stedet for de siste ukenes anspenthet kjente man nærmest på kroppen at humøret lysnet. Vi kjente det alle sammen. Stadig flere mennesker kom ut i gatene, familier ruslet fritt rundt – de siste månedene hadde folk av sikkerhetsgrunner begynt å holde seg innendørs på fredager. Vi dro til Rabwe, til restaurantene langs elven ved gamleveien til Beirut.

Vi hadde alle ventet på bombeeksplosjonene. I opptakten til tidligere tidsfrister hadde det alltid gått av en bombe eller to, der opprørerne skyldte på regimet og regimet skyldte på opprørerne. Jeg hadde selv hørt de to første fra min egen seng i november året før, like etter kallingen til morgenbønn. Om morgenen sendte nyhetene på regimets TV-stasjon opptak som skulle vise at det hadde vært en eksplosjon i hovedkvarteret til det herskende Ba‘thpartiet, men da vi dro dit for å sjekke det, var det ingenting å se. Lydbomber ble en vanlig skremselstaktikk, eller bomber uten detonator, som den regimet sendte gjennom veggene på Saydnaya-klosteret for å skremme nonnene. Da ingenting eksploderte i Damaskus eller Aleppo denne gangen, håpet vi alle at det bar bud om at noe nytt var i gjære. Hvor var alle de væpnede gruppene, jihadistene og al-Qa‘ida-menneskene som mediene elsket å snakke om? På denne tiden avviste alle vennene mine at det kunne være snakk om særlig mange. «Selv om det finnes noen få som prøver å utnytte situasjonen, kommer vi aldri til å akseptere dem. Vi er ikke ekstremister, det ligger ikke til vår natur. Og selv om noen av dem har skjegg, betyr ikke det nødvendigvis at de tilhører al-Qa‘ida.» Den gangen, i april 2012, var det sant. Det var før brigadene med svarte flagg begynte å ta seg inn i Syria, fylte vakuumet og utnyttet den internasjonale apatien og forvirringen i opposisjonen.

I Damaskus begynte folk med sivil ulydighet, som å nekte å betale strøm- og vannregninger: «Hvorfor skal vi betale for tjenester vi ikke har?» Det florerte vitser om veisperringene mellom hovedstaten og Dayr az-Zur i øst, der de syriske oljefeltene ligger. Ved den første veisperringen spurte soldatene: «Er du for eller imot regimet?» Den reisende svarte «for» og ble banket opp fordi det viste seg å være veisperringen til Den frie syriske hær (FSA). Når han fikk det samme spørsmålet ved neste veisperring og svarte «mot», ble han banket opp fordi det var regimets veisperring. De fleste begynte å fly med Syrian Air mellom byene for å unngå farene på landeveien.

Den fredagen i Den hellige Ananias’ kapell, der den fremtidige helgenen Paulus for omtrent 2000 år siden fikk synet tilbake og ble frelst, føltes det som det hadde skjedd et nytt mirakel. Kanskje regimet endelig hadde innsett at det ikke ville klare å komme seg ovenpå igjen. Med de sterke båndene jeg hadde fått til Syria og folket der på denne tiden, næret jeg et inderlig håp om at det fremdeles var mulig å redde landet.

Men det var bare et pusterom, fortvilende kort, og muligheten ble ødslet bort. Regimet tok et lite opphold i myrderiene, kikket opp for å vurdere verdens reaksjoner, merket seg at det ikke var noen forent stemme å høre og fortsatte på sin målbevisste kurs for å knuse opposisjonen. Strake veien mot selvdestruksjon. Regimet var beruset av makt. Som andre rusavhengige som fornekter problemet, enset det ingen bønner om å skifte kurs. Måtte det gå helt til bunns før det kunne bli bedre? Kofi Annans avgang i august 2012 var en tragisk erkjennelse av nederlaget og av verdenssamfunnets maktesløshet.

Da ramadan var over den 23. august 2012, forsvant de siste hundre FN-observatørene, og FNs mandat utløp. Volden eskalerte umiddelbart. Lakhdar Brahimi, en annen høyt respektert eldre statsmann, tok over som FNs og Den arabiske ligas spesialutsending til Syria. Han pendlet fra hovedstad til hovedstad og gjorde heltemodige forsøk på å få alle parter til å gå med på en våpenhvile i oktober 2012 under ‘id al-adha, den største muslimske høytiden. Men det ble en «mission impossible». Hver side klandret den andre, begge overbevist om at de fremdeles kunne vinne. Alle hemninger var borte, og det var slutt på falske foregivender. Det var skrekkelige tider i vente.

Hvordan i all verden kunne det ha gått så langt, og hvordan hadde drømmen min trukket meg inn i et så stort engasjement i en blodig borgerkrig? Dette er den virkelige historien om Syria i disse årene, folket, samfunnet og hemmelighetene fortalt gjennom et prisme i form av en gammel bygning: huset mitt.

2

Uten eskorte

Sorgen må vi bære alene, det er ikke riktig å prøve å flytte den over på andres skuldrer, kvinners eller menns.

AXEL MUNTHE

På den første researchturen min til Syria i 2005 kom turismedepartementet til kort. Til tross for et forvarsel med post og e-post fire måneder i forveien hadde de fremdeles ikke skaffet de nødvendige tillatelsene til bruk av en gratis bil da jeg kom. Velkommen til Syria, landet med et byråkrati i sneglefart. Den nedslitte offentlige bygningen var et mikrokosmos av den formen for organisert kaos som jeg etter hvert vente meg til og faktisk lærte meg å like. Men den gangen så jeg ikke annet enn kaoset. Hierarkiet for størrelsen på folks kontorer var uhyre viktig, og møblene i disse rommene var enda viktigere for å formidle folks status.

Walid Maqta, den nye PR-sjefen med et kontor som kunne skilte med to svarte skinnsofaer, var en høy, kjekk mann som så ut til å være alvorlig overarbeidet. Han hadde naturligvis minst et par andre jobber i tillegg til denne – alle statstjenestemenn hadde det. De var stolte av arbeidet og anså seg for å være fremst på sitt felt, men tjente for lite til at de kunne leve av det. Telefonene hans ringte hele tiden – han hadde tre fasttelefoner på det digre skrivebordet, og mobilen lå permanent klistret til øret. Det gikk en jevn strøm av mennesker til og fra kontoret hans, bærende på papirer som skulle signeres, eller med andre mindre viktige anmodninger. Det er hinsides min fatteevne hvordan han overlevde på et så anstrengende nivå av kontinuerlig multitasking, men der jeg sto trengt sammen med alle de andre som kivet om å få en flik av tiden hans, hadde jeg ikke tanke for andre enn meg selv.

«Når vil tillatelsen min være klar?» spurte jeg og gjorde mitt beste for ikke å virke for irritert og utålmodig. «Kan du ikke bare gi meg den? Jeg kontaktet deg for flere måneder siden.»

«Nei», svarte den kjederøykende Walid. Han var svært lei for det, men kunne ikke godkjenne noe på egen hånd, ikke før tillatelsen kom fra ministeren personlig. Jeg visste at det ikke var hans feil. Alle ministerier og departementer i Syria er urimelig store, underfinansierte, sterkt sentraliserte, kontrollerte organisasjoner. Uten direkte tilgang til toppen kunne ventetiden bli lang.

«Den kommer bukra, i morgen, in sha Allah, eller ganske sikkert neste dag», forsikret Walid. Jeg kjente til bukra-mentaliteten. Alt skulle skje i morgen, men som vi alle vet, er det ingen morgendag. Det var ikke noe poeng i å bli sint. Det ville ikke ha forandret noe som helst og ville bare fått meg til å virke latterlig i deres øyne. Jeg kunne ikke nedverdige meg til å bestikke ham på et så offentlig sted – jeg var ikke dreven nok til det – så det beste jeg kunne gjøre, var å glemme hele greia og leie bil selv til den første delen av den selvorganiserte reiseruten min, en sløyfe rundt søndre del av landet, til Qunaytra, Busra og Jabal Druz. Det ville gi dem fire dager til å finne ut av dette med tillatelsene.

Tålmodigheten min var allerede hardt prøvet etter den absurd byråkratiske prosessen med å få den nødvendige tillatelsen til å besøke Qunaytra, som ble jevnet med jorden av israelske stridsvogner i et svært følsomt grenseområde. Bare det å finne den offentlige bygningen der tillatelsen skulle utstedes, hadde vært deprimerende vanskelig. Så vanskelig at man ikke skulle tro at syriske myndigheter egentlig vil ha folk til denne byen fem mil sørvest for Damaskus – bortsett fra at det er gratis. Hvis det ikke hadde vært for researchen, ville jeg neppe ha tatt meg bryet med det. De fleste besøkende var sikkert VIP-er som hadde undersåtter til å sørge for sånt som tillatelser.

Etter to mislykkede forsøk snublet den tredje drosjesjåføren min over bygningen – mer tilfeldig enn planlagt – ikke så langt fra det diskré nasjonale hovedkvarteret for sikkerhetstjenesten i Rawda, der en eksplosjon sju år senere skulle komme til å ta livet av fire av Bashars øverste sikkerhetssjefer. Drosjesjåføren fortalte meg med et megetsigende blikk at han skjønte det på grunn av den lille vaktstasjonen med væpnede vakter utenfor – det var et sikkert tegn på at dette var en offentlig bygning som hadde med sikkerhetsspørsmål å gjøre. Han burde vite det – jeg ble fortalt at rundt halvparten av drosjesjåførene er mukhabarat, hemmelig politi. Noen av dem viser til og med frem det statlige sikkerhets-ID-kortet sitt i håp om å få ekstra driks. Bortsett fra vaktstasjonen var det ingenting på utsiden som tydet på at dette var noe annet enn en stor, nedslitt privat residens, akkurat som alle de andre husene i gaten. Vi fikk ikke lov til å parkere i nærheten, selv om det var god plass rett overfor gaten – det var mamnu’, fikk vi beskjed om. Risikoen for bilbomber ble åpenbart tatt alvorlig allerede den gangen.

I tilfelle noen skulle ha glemt det, anser syriske myndigheter fremdeles landet for å være i en permanent krigstilstand med «sionist-regimet», som de alltid kaller Israel, og det var under det påskuddet de i 1963 innførte en lov som gir politiet og sikkerhetstjenesten anledning til å arrestere og anholde hvem som helst i ubegrenset tid uten rettergang. Det betyr at mange tusen dissidenter vansmekter i syriske fengsler, ofte utsatt for grotesk tortur. «Døden er lettere enn syrisk fengsel», sa aktivister som overlevde. «Inne i fengselet lengter man etter døden en million ganger.» Frykt for fengsling og arrestasjon ble ofte nevnt som grunnen til at Syrias statistikk for småkriminalitet var så lav. Min egen fremtidige guidebok skulle beskrive landet som «et av de tryggeste i verden», et sted «der ingen utlending noen gang var blitt utsatt for vold». Det var sant før krigen, men i 2014 var flere utlendinger, også briter, blitt drept i kamp mot regimet eller mens de skrev negative rapporter mot det, for ikke å nevne dem som ble offentlig halshogd av ISIS-terrorister.

Jeg fikk ikke lov til å gå inn i den vanskjøttede bygningen, men måtte sitte og vente utenfor på en avsagd stubbe som omtenksomt nok var plassert på fortauet, mens en væpnet soldat tok passet mitt for å gjennomføre formalitetene inne. 20 minutter senere kom han ut igjen og ga det tilbake til meg sammen med en lapp med noen få arabiske håndskrevne tegn. Senere oppdaget jeg at denne prosessen var en av Syrias mindre omfattende byråkratiske prosedyrer, sammenlignet med gleden ved å skrive ut et visum i innvandringsdepartementet, der et av de 15 stadiene gikk ut på at søkeren måtte gå ut i rennesteinen for å kjøpe et frimerke av en mann med kjerre. Det måtte være komplisert for å sørge for at det var rikelige muligheter for både sysselsetting og bestikkelser. En av de mange ironiske sidene ved Syria-krigen var at da opprøret brøt ut, forelå det planer om å introdusere «e-myndigheter», et forsøk på å redusere personlig kontakt mellom statstjenestemenn og vanlige folk, og dermed redusere mulighetene til å tilby bestikkelser for å få en raskere vei gjennom det endeløse byråkratiet.

I bilutleiefirmaet gikk jeg gjennom ritualet med å sirkle planløst rundt en bulkete, tidligere sølvgrå Toyota med blanke dekk og ikke-fungerende setebelte mens jeg pekte ut skrammene til funksjonæren i firmaet. «Ikke de små», sa han og viftet avvergende med hendene, «bare de store skal med i rapporten.» Jeg sneglet meg ut av Damaskus og spurte om veien gjentatte ganger i hver eneste rundkjøring. Selv om det hadde vært veiskilt, ville ikke Qunaytra, den eneste delen av Golanhøydene som fremdeles var under syrisk kontroll, gjort seg fortjent til et. Denne byen og hele Golan gikk tapt til Israel under den katastrofale seksdagerskrigen i 1967. Før israelerne ga Qunaytra tilbake i en avtale fremforhandlet av FN i 1974, jevnet de stedet med jorden med en ødeleggelseslyst som var den mongolske erobreren Timur Lenk verdig. Siden er stedet blitt liggende urørt, som et bevis på hva Israel kan gjøre når noen pådrar seg deres vrede. Det var Hafiz al-Asad, faren til nåværende president Bashar og grunnleggeren av Asad-regimet og Syria slik det er i dag, som tok avgjørelsen om ikke å gjenoppbygge Qunaytra. Opprinnelig hadde det vært meningen å gjøre det, men så kom han frem til at det ville formidle et sterkere budskap til omverdenen hvis Qunaytra ble liggende i ruiner, som et eksempel på hva israelerne var i stand til. Ironisk nok skulle byer over hele Syria under opprøret mot Bashar og regimet hans bli rasert på samme måte, men denne gangen av hans egne væpnede styrker.

Veien blir ganske smal så snart man har lagt Damaskus’ forsteder bak seg på vei sørover gjennom landsbygda, der det fremdeles drives omfattende jordbruksvirksomhet. Denne regionen, Hawran, har vært Syrias kornkammer siden romersk tid, og det blir hovedsakelig dyrket hvete. Det krevde full konsentrasjon å unngå hullene i veien, men så sant det var mulig, kastet jeg et blikk vestover mot fjellrekken Golan og den snødekte toppen av Hermonfjellet, som med sine 2814 meter er Syrias høyeste fjell. Lokalt kalles fjellet Jabal ash-Shaykh, «Fjellet til den kloke, gamle mannen», på grunn av det hvite skjegget det ikler seg halve året. Jeg hadde hørt at det fantes en god del rester etter et tempelkompleks på toppen, men visste at muligheten for at det skulle bli tilgjengelig i min levetid var nærmest null. Fjellene har de myke, elegante kurvene fra fjern, bibelsk fortid. Israelske arkeologer har i mange år vært opptatt av å prøve å bevise at Golan var del av det bibelske Israel i jernalderen for å underbygge israelernes rett til å være der, mens arabiske forskere hevder at amorittene, arabere med semittisk opprinnelse, hadde bodd der siden det tredje årtusenet før Kristus.

Dagens virkelighet er at Israel kontrollerer over to tredjedeler av Golanhøydene og dermed nekter Syria tilgang til fjellandsbyer, juv og spektakulære klassiske steder som Baniyas, «Pans by». Den vulkanske jorden er den mest fruktbare i hele regionen, og Golan er berømt for sine frukthager og eplegårder. Når man ser over grensen fra syrisk side, er kontrasten slående. Landsbygda rundt Majdal Shams, den største byen i Golan, er grønn, godt vannet og velorganisert med frodige gårder og marker, sammenlignet med Syrias forsømte landsbyer. Syria kunne hatt betydelige inntekter fra turisme i Golan, men nå beholder Israel alt utbyttet selv: Landet har gjort Golanhøydene til et helårs helgeparadis der folk kan søke tilflukt fra sommervarmen og stå på ski om vinteren.

I tillegg til turismen er det også to andre grunner til at Israel aldri ville gi avkall på Golan – vin og vann. Snøsmeltingen derfra forsyner Israels største reservoar, Tiberiassjøen, også kjent som den bibelske Galileasjøen og Genesaretsjøen. Dessuten er det fri sikt til Damaskus fra det høyeste punktet i fjellene, og som svar på Israel-initiert beskytning bombet Syria ned i det nordre Israel fra Golan fra 1948 til 1967 som del av den pågående grensekrigen. Israel svarte med å etablere over 40 jødiske bosetninger på Golanhøydene, i åssidene med den vulkanske basaltiske jorden som ligner jordsmonnet på vinmarkene i Bordeaux og Toscana. Nå produserer settlerne prisbelønt koshervin: rød, hvit og musserende, som markedsføres internasjonalt under navn som Hermon og Golan og dermed befester det faktiske eierskapet i folks bevissthet over hele verden. Golan (eller Jolan, som syrerne uttaler det) befinner seg i en fastlåst politisk situasjon som sjelden omtales i mediene og stort sett blir glemt av verdenssamfunnet – i så stor grad at Israel er blitt selvsikre nok til å begynne å lete etter olje og gass der og har bygd en «sikkerhetsbarriere» for å beskytte seg mot faren for smitteeffekter fra den syriske borgerkrigen. I oktober 2015 ble det funnet et stort oljefelt som Israel har planer om å utvikle.

«Vi føler oss som lottovinnere i Golan», skrøt den tidligere israelske diplomaten Alon Liel under et foredrag ved Londons School of Oriental and African Studies (SOAS). «Når Obama sier at vi må gi Golan tilbake til Syria, skal vi svare: ‘Men hvem skal vi gi det tilbake til – Bashar eller opprørerne?’ Det finnes ikke noe Syria, det er ingen å gi det til! Nå er det vårt.»

Det spørs hvor mye det er verdt, men internasjonal lov er på Syrias side i Golan-spørsmålet. I FNs sikkerhetsråds resolusjon 242 fra 1967 ble det stilt krav om at Israel skulle trekke seg tilbake fra syrisk territorium. Selv om de USA-ledede forhandlingene nærmet seg en avtale i 2000 under Bill Clinton og Ehud Barak, nektet Hafiz al-Asad å gi avkall på syriske landområder ved den nordøstre bredden av Galileasjøen. Han insisterte på å holde på grensen fra 1967, mens Ehud Barak krevde at de skulle gå tilbake til grensen fra før 1948. Samtalene brøt sammen på grunn av uenighetene om dette strategiske landområdet, som ikke er stort mer enn 100 meter bredt. Syria er til dags dato det eneste av Israels naboland som ikke har inngått en form for fredsavtale, som det siste av landene i den såkalte «motstandsfronten». De golde, vannløse områdene på Sinaihalvøya og Gazastripen er blitt gitt tilbake til henholdsvis Egypt og palestinerne, men Vestbredden, som fortsatt er okkupert, har store, underjordiske akviferer. Syrias trassige fornektelse av virkeligheten på bakkeplan kommer også til uttrykk i syriske kart, som fremdeles fremstiller Golan som syrisk territorium.

Det er et trist scenario. De fleste syrere som fremdeles lever under israelsk okkupasjon i Golan, er drusere, et fjellfolk med en monoteistisk religion, verken muslimske eller kristne, som utgjør en av Syrias mange minoriteter: bare tre prosent av befolkningen. Med tanke på hvor få de er, har druserne ofte spilt en overraskende viktig rolle i Syrias historie, «den farlige minoriteten», som en tidligere president kalte dem. De er stolte, heftige krigere og var de første som, under sin modige leder sultan Pasha al-Atrash, gjorde opprør mot franskmennene i det syriske opprøret i 1925. De var så fryktet og respektert at de fikk sitt eget selvstyre i Jabal Druz, et område som fremdeles hovedsakelig er bebodd av dem. «Fiendene mine er som en slange», sa en statsminister i 1950-årene, «der hodet er Jabal Druz, magen Hums og halen Aleppo. Hvis jeg knuser hodet, kommer slangen til å dø.» Han ble senere snikmyrdet – av en druser.

I det nåværende opprøret var druserne overraskende stille i begynnelsen, usikre på hva de skulle gjøre, til tross for at Walid Jumblatt, den aldrende lederen for Libanons drusere, oppfordret dem til å støtte opposisjonen mot Asad-regimet. Ville de lytte til ham, og ville det spille noen rolle?

Drusernes historie er omgitt av mystikk. Religionen deres ble grunnlagt av en iransk mystiker og en tyrkisk predikant, og landsbyens eldre går med en særpreget høy, hvit hodepryd og vide, svarte bukser for å vise hvor opplyste de er. De unge kler seg i vestlig stil og blir kalt aljuhal, «de uvitende». På syrisk TV er det mange programledere og nyhetsopplesere som er drusere. Her i Golan har de langt mer begrensede muligheter – bare 400 har fått lov til å vende tilbake til Syria. I tiden før mobiltelefoner og Skype ble åsen over Majdal Shams kjent som «ropeåsen», for der brukte slektninger megafoner for å kommunisere over dalen med familiene sine på den andre siden. Det var den eneste tillatte kommunikasjonsformen. De fleste av de 400 000 syrerne som ble tvangsflyttet i 1967, var drusere, som ikke har lov til å gifte seg med noen fra en annen religion. Fra tid til annen får en drusisk kvinne lov til å krysse dalen for å gifte seg med en drusisk mann, med piggtråd i bakgrunnen på brudebildene. Rundt 18 000 syrere bor fremdeles i Golan i fem landsbyer okkupert av Israel, og de fleste av dem er drusere. En overveldende majoritet av dem har nektet å gi avkall på det syriske statsborgerskapet sitt, men de 20 000 israelske nybyggerne de må dele området med, vokser raskere i antall enn druserne på grunn av det de ser som en religiøs plikt til å formere seg og produsere flere nybyggere.

Når man nærmer seg Qunaytra, er det flere veisperringer. Politimenn i sivil, de fryktede mukhabarat, som virker skumle og brutale i de svarte skinnjakkene sine, kommer ut for å sjekke passet og reisetillatelsen. Jeg var blitt fortalt at Syria har over en million mukhabarat – selv veldedige organisasjoner må ha et mukhabarat-medlem i styret – fordelt på minst 17 byråer, og at de har utstrakt makt, men jeg var ikke redd. Jeg gjorde tross alt ikke noe galt. Jeg regnet ikke med at jeg som utlending ble omfattet av den nådeløse loven fra 1963 som tillot arrestasjoner uten spesifikk grunn, loven som sørget for at befolkningen hadde forholdt seg passiv så lenge.

Det hemmelige politiet er sjelden særlig meddelsomme, og hvis de syntes det var uvanlig at en utenlandsk kvinne kjørte leiebil alene til Qunaytra, sa de det ikke. Mange måneder med kjøring i Libanon under borgerkrigen mot slutten av 1970-årene hadde lært meg hvordan jeg skulle oppføre meg ved disse veisperringene – jeg skulle bare så vidt ha blikkontakt for deretter å vente tålmodig uansett hvor lang tid det tok, med senket blikk, ydmyk og underdanig. En gang jeg var på vei gjennom Bekaadalen i den bulkete Citroënen min, passerte jeg ved et uhell en veisperring uten å ense den, og da skjøt de på meg. Sånn er det å være ung og naiv. Jeg lærte meg ganske enkelt å bli mer observant.

Ved den siste veisperringen på vei til Qunaytra satte en ung soldat seg inn i bilen min som eskorte. Oppgaven hans var å vise meg rundt i den raserte byen. Han var sikkert utstasjonert der i forbindelse med militærtjenesten, som er obligatorisk for alle unge menn over 18. Han var taus, og jeg visste at det var tabu å diskutere politikk på noen som helst måte, så jeg begrenset de sporadiske kommentarene mine til enkle spørsmål: «Hva er denne bygningen?», «Hvilken vei skal jeg kjøre nå?» Han virket litt overrasket over at jeg snakket arabisk, men lot til å anta at jeg var libaneser. Han var høflig, men stoisk og distansert, utvilsomt fordi han hadde ordre om det.

Mellom trærne og betongruinene var en og annen bygning gjenkjennelig: det svarte basaltsykehuset med kulehull tett i tett, en tidlig mamluk-moské med en minaret i rød stein og en ortodoks kirke med et klokketårn som hadde overlevd. FN-personell var postert overalt, blide soldater fra Canada, Polen, Japan og Østerrike med blå alpeluer – kanskje enda et øyeblikksbilde inn i Syrias fremtid. Ett nybygg skilte seg ut midt i ruinene, og jeg spurte soldaten om hva det var. «Restaurant», svarte han. Jeg kjørte mot den og parkerte på den svære, tomme parkeringsplassen.

«Er den i drift?» spurte jeg.

«Selvsagt», svarte han. Den var åpenbart bygd i en tid da man håpet at mange skulle strømme til for å se på dette avfolkede stedet herjet av ødeleggelser. Den to etasjer høye restauranten var diger, bygd i temmelig vulgær stil, og hadde en tilhørende lekeplass. Jeg gikk gjennom den vanskjøttede hagen og så på de falmede, røde plastlokomotivene, de falleferdige, gule dumphuskene og de livsfarlige skliene med manglende stigetrinn og taggete kanter. Inne i selve restauranten brant det i den åpne peisen, og en vennlig kelner kom meg i møte. De kunne tilby noen enkle retter, så jeg spiste lunsj; jeg var den eneste kunden deres den dagen, og hvem vet hvor mange andre.

Jeg satte av den dystre soldaten min og kjørte sørøstover mot Busra fra Qunaytra. Landskapet rundt meg ble stadig mer overstrødd av svarte steiner, den berømmelige basalten som var blitt spydd ut mange tusen år tidligere av vulkanene på Hawran. Basalten var lagd for å vare. Alle gamle bygninger i området – kirker, karavanseraier, templer, basilikaer og borger – var bygd av denne mørke steinen, og alle var fremdeles bevart. På kartet var det merket av flere dusin steder i området med de vanlige tre svarte prikkene formet som en trekant. Det var så mange av dem, men de ble aldri nevnt i noen kilder jeg kunne finne. Mange år senere, før krigen brøt ut, utforsket jeg dem grundig sammen med syriske venner i løpet av noen helger. Navnene, Sha‘ara, al-Mismiyye, at-Taff og Qirata, er aldri å se på trykk, men det bemerkelsesverdige ved dem, bortsett fra det interessante i at de er uvanlig intakte romerske ruiner, er at de ligger innimellom moderne landsbyer der innbyggerne var en fredelig blanding av muslimer og kristne. Den drepte 13 år gamle Hamza al-Khatib, ikonet for den syriske revolusjonen, hadde kommet fra en slik landsby, og på et tidspunkt et år inn i krigen fortalte en syrisk venn fra Dar‘a meg at de fremdeles var idealbilder på fredelig sameksistens, uten de sekteriske konfliktene mediene elsker å rapportere om.

Men på denne første researchturen kunne jeg bare konsentrere meg om de viktigste stedene, som Busra, et av stedene på UNESCOs verdensarvliste, med et intakt romersk teater gjemt inni et ayyubid-citadell fra 1200-tallet; eller Shahba, en hel basaltby komplett med mosaikkgulv, hjembyen til den romerske keiseren med tilnavnet Filip araberen; eller Qanawat, et romersk tempelkompleks som senere ble ombygd til to bysantinske basilikaer; eller den gresk-ortodokse St. Georg-kirken, den eldste syriske kirken som fremdeles er i bruk, og som merkelig nok er gravstedet til Englands skytshelgen. Alt var helt spesielt, alt var lagd av svart basalt, alt i eklektiske blandinger av arkitektoniske stilarter.

Mens jeg undret meg over hvordan i all verden folk hadde klart å meisle ut denne utrolig harde, uforsonlige steinen, tenkte jeg tilbake på det som hadde skjedd dagen før under det tilfeldige møtet mitt med Basim i Bayt Siba‘i. Det føltes allerede som så lenge siden, en helt annen verden.

Jeg husket at inngangen til palasset fra gaten bare hadde sett ut som en helt vanlig dør i gamlebyen. Alle så ut til å leve inkognito – uttrykket «bak lukkede dører» fikk en helt ny betydning i Damaskus. Prinser og fattige levde side om side. Gjennom en smal gate, langs en mørk bakgate, adkomsten utenfra var alltid den samme, som i en labyrint. Men bak hver dør ligger det en fattigslig bolig eller et overdådig palass.

Det eneste jeg visste, var at kartet viste adskilte soner – det muslimske kvarteret med en blanding av sunni- og shi‘a-områder, det kristne kvarteret og det jødiske kvarteret – men var det virkelig så enkelt som at religiøse grupperinger segregerte seg selv? Kan segregeringen rett og slett ha vært en tilfeldig prosess i en by som har vært kontinuerlig bebodd i over fem tusen år, og som hevder å være en av verdens eldste kontinuerlig bebodde byer, eller reflekterte segregeringen på en eller annen måte samfunnet som hadde ført til den? Hvilke uutgrunnelige lag av historie kan ligge skjult her i påvente av å bli avdekket? Dypt begravd under disse bygningene lå levninger fra alle Damaskus’ tidligere epoker, men de ville forbli begravd, siden ingenting kan graves ut i en så folkerik by i vår tid. Jeg visste fra researchen min at gamlebyen lå der den alltid hadde ligget, i motsetning til i Kairo, der sentrum ble flyttet alt etter hvem som hersket i byen. Historien har skylt over Damaskus i bølger, og alt har satt sitt preg på byen, med erobrere fra Egypt, Lilleasia, Assyria, Babylon, Persia, Hellas, Roma og Arabia. Men ved hjelp av en eller annen form for mystisk alkymi hadde den lært hemmeligheten å tilpasse seg og sågar la seg berike av alle disse motsetningsfylte elementene.

Hvordan kunne jeg innbille meg at jeg skulle bli i stand til å kjøpe hus et slikt sted? Det måtte ha klikket for meg. Jeg hadde ingen penger, og fremtiden min var usikker. Bare denne leiebilen ville koste meg så mye at jeg ikke var i stand til å betale den med egne midler. Urimelig nok føltes disse hindringene mindre skremmende for meg enn de enda mer garanterte fallgruvene i syrisk lov og eiendomsrett. Jeg var ikke fremmed for det arabiske byråkratiets labyrintiske veier. Jeg hadde allerede bodd i flere arabiske land som oversetter, tolk og forfatter av reisebøker og hadde ingen illusjoner om hvordan ting fungerte i denne delen av verden. Bestikkelser, korrupsjon og svindling av utlendinger – ingen med vettet i behold ville engang vurdere å kjøpe hus her.

Mens jeg var i Busra og ruslet rundt i de romerske badene av basalt, møtte jeg to unge syrere, de eneste andre som besøkte stedet. De fortalte meg at de var i ferd med å etablere et firma som skulle eksportere tradisjonell urtemedisin fra Syria til Vesten, og jeg ble varm om hjertet av å se så ungdommelig driftighet og energi. «De ble oppfunnet her», fortalte de, fulle av entusiasme. «Forfedrene våre visste hvordan de skulle helbrede seg selv for mange sykdommer, og nå har vi gjenoppdaget røttene våre.»

De hadde rett: I Damaskus hadde jeg vært og sett utstillingene i Maristan Nuraddin, et medisinsk fakultet og forskningssenter fra 1100-tallet som nå er museum for arabisk vitenskap og medisin. Der var montrene fulle av urter og forklaringer på hva de kunne brukes til: hvitløk mot høyt blodtrykk, vendelrot mot nervøse lidelser, persille som urindrivende middel, og så videre. Det som særlig slo meg, var at «nervøse lidelser» ble behandlet med beroligende teer og et enkelt kosthold, der pasientene satt i vakre, frodige gårdsrom og lyttet til lyden av rislende fontener og dempet lutt – den lindrende innflytelsen fra natur, vann og musikk. I Europa kalte vi dem «mentale lidelser» og sperret inne og mishandlet pasienter helt til 1900-tallet. Traumene som snart skulle ramme Busra, der vilkårlig bombing fra regimet gjorde store skader på byen og stedet, ville kreve en slik mildhet og forståelse i behandlingen. De unge gründerne må ha brukt evnene sine godt, for da opprørere tok byen i mars 2015, fjernet de ugress fra trappene i det romerske teatret, en lokal historielærer dannet et «revolusjonært» departement for fornminner og en væpnet milits ble dannet for å beskytte den gamle byen mot plyndringen så mange av de andre arkeologiske stedene i Syria ble utsatt for.

Da jeg kjørte opp i landsbyene i Jabal Druz-massivet, lå det fortsatt litt snø på bakken her og der. Veiene var tomme og øde, og det var langt mellom de få veiskiltene. Av og til føltes det som en glemt avkrok av verden, med lange avstander og golde fjellandskap mellom bosetningene. I en av dem, Mushannaf, snublet jeg over et romersk tempel der fasaden vendte mot en dam med stillestående vann midt i landsbyen. En geiteflokk lette etter matrester utenfor, og inne i cellaen, det helligste av det hellige, lyste en smilende matrone i fargerike gevanter og hodepryd opp mot den svarte steinen. Hun rørte i en svær kjele med boblende såpevann, og i forgården til tempelet hang klessnoren hennes, full av klesvasken til landsbyen. Hun inviterte meg inn på te, og jeg takket ja og satt på en rosa plastkrakk mellom de hvite lakenene som hang til tørk, og kikket opp på de intrikate utskjæringene i tempelfasaden med rosettmotiver og korintiske kapiteler mens jeg lyttet til den glade praten hennes.

Er hun fortsatt like glad, høyt der oppe i tempelet sitt, nå som det er blitt færre mannfolk i landsbyene og sønnene hennes har reist sin vei? I dag hviler det en usikker ro over denne provinsen, as-Suwayda, i sør; druserne har forsøkt å forbli nøytrale i utkanten av konflikten. Det er blitt stadig vanskeligere å holde på nøytraliteten etter hvert som krigen har gått sin nådeløse gang, særlig etter at regimet begynte å kalle inn ekstra reservestyrker fra drusiske og kristne områder under trusler om å henrette soldatenes familier hvis de nektet. Noen drusere i Golan har til og med søkt om israelsk statsborgerskap i et fortvilet håp om å få slippe å velge mellom regimet og opprørerne. For å gjøre det enda mer komplekst har Israel, med sine førsteklasses velutstyrte sykehus, i all stillhet behandlet syriske ofre for kjemisk krigføring og andre nødstilfeller som Syria ikke makter å ta seg av selv. Venner og slektninger bærer de skadde til sikkerhetsgjerdet på Golan, og derfra blir de hentet til behandling før de fraktes tilbake i all stillhet.

Arkitekten Basim fortalte meg senere at han var født i Jabal Druz, men flyttet derfra da han fylte 16 på grunn av de dårlige jobbmulighetene. Han kom seg til Damaskus, i likhet med de fleste unge menn fra denne utarmede bakevja. Faren hans, en av landsbyens eldre, fortalte ham etter at opprøret brøt ut: «Alle her støtter revolusjonen og er solidariske med flyktningene, men vi er redde for hva en full borgerkrig kan bety. Vi har ingen våpen, men hvis dette hadde vært et opprør mot utenlandske angripere, ville vi vært de første til å kjempe.» Der de satt den gangen, høyt oppe i høyborgen sin i fjellet, kunne de ikke ane at utlendinger snart skulle kaste seg inn i kampen, og at det ville bli en kamp på liv og død.