ABBAS KHIDER

Oversatt av Merete Franz

Norsk utgave © Mangschou AS, 5015 Bergen 2020

Oversatt fra tysk av Merete Franz

Omslagsdesign: Johanne Hjorthol

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8238-218-2 (ePub)

ISBN 978-82-8238-209-0 (trykk)

www.mangschou.no

Boken er innkjøpt av Norsk Kulturråd.

Oversettelsen av dette verket er støttet med tilskudd fra Goethe-Institut.

Originalens tittel: Ohrfeige

Copyright © Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG, München

Denne utgaven er publisert etter avtale med

schøne agentur, 04315 Leipzig

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering som er inngått med Kopinor.

TIL ORFEAS

Hun sitter der på kontorstolen sin, stum og stiv av redsel, som bedøvet etter slaget.

«Du være rolig og holde munn!»

Jeg griper etter gaffateipen jeg har i jakkelomma, surrer håndleddene hennes fast til armlenene og anklene til stolbeina. Jeg limer igjen den rødsminkede munnen med flere tapestrimler.

«Ingenting jeg vil høre!»

Så begynner jeg sakte å slappe av. Jeg setter meg på gjestestolen overfor henne, tar et ark fra skrivebordet, blander litt hasj i tobakken og ruller meg en røyk. Jeg tenner den og tar et skikkelig magadrag. Kjenner hvor godt det er.

Papiret smaker brent, og først må jeg nesten brekke meg, men jeg tvinger meg til å nyte denne jointen. Jeg drar inn, som om jeg vil suge ut alt innholdet i den, trekker røyken langt ned i lungene og fryder meg over den lett sviende smerten i brystet. Jeg har ikke følt meg så levende på lenge.

Jeg reiser meg, lener meg mot henne, går helt nær og blåser røyken flere ganger i ansiktet på henne. Ettersom munnen hennes er limt igjen, er hun nødt til å puste inn røyken gjennom nesa. Hun forsøker å snu hodet bort og hikster så teipen bølger ut og inn. Det føles helt rått å røyke hasj på et offentlig kontor.

«Frau Schulz, endelig vi snakker med hverandre. Jeg ville alltid, og du har verken tid eller vilje til meg når jeg vente utenfor rommet ditt. Men endelig! Enten du vil eller ikke, vi snakker. Men tysk er vanskelig for meg og jeg vil fortelle mange ting. Jeg må snakke arabisk med deg for å snakke fritt. Beklager!»

Jeg orker ikke å slite meg gjennom det tyske språket lenger, gjennom denne jungelen av kasuser og artikler, som det er så umulig å holde styr på. Det er selvsagt tullete å snakke arabisk med henne nå, men samme kan det være. Hun ville ikke ha forstått meg om så arabisk hadde vært morsmålet hennes. Hun kommer fra en helt annen verden enn meg. Her og nå er det en jordboer som snakker med en marsboer. Eller omvendt.

Dette føles mest som det kristne skriftemålet, slik noen forklarte meg det en gang. Da sitter man jo også på en stol i et altfor lite rom. Nå får jeg iallfall endelig snakke ut og fri meg fra bekymringene som river og sliter i sjela mi.

Første spørsmål: Hva heter du?

Er du en Sabine eller en Anne-Marie? Er det kanskje en Astrid som sitter foran meg? Eller skal jeg kalle deg Inge? Åh, jeg glemte nesten at du ikke kan svare. Men nikke kan du vel, eller? Så nikk hvis det jeg sier stemmer. Anita, Katharina, Ursula?

Etternavn skaper så stor avstand mellom folk. Det skjer noe interessant når man plutselig får et fornavn på en sånn som deg. Det føles som å gi Gud et navn. Hadde Allah hatt et fornavn, ville han ikke virket så skremmende. Amir Allah eller Wilma Allah høres jo mye mer sympatisk ut, synes du ikke?

Du, Frau Schulz, er en av dem som avgjør om jeg får bli i landet eller ikke, om jeg i det hele tatt får ha et liv. Se for deg at det var omvendt, sett deg i min situasjon. Ville du ikke gjerne ha visst hva denne gudelignende figuren het til fornavn? Denne personen som etter eget forgodtbefinnende kan gjøre livet ditt til paradis eller helvete?

Om du bare kunne se deg selv nå!

For bare et par minutter siden satt du så pent og pyntelig forskanset bak skrivebordet ditt, med flatskjermen som et skjold foran ansiktet og overkroppen beskyttet bak hauger av dokumentmapper. Stadig vekk viftet du med den spisse fyllepennen din, som om du forsøkte å spidde fluer i lufta, og med vekten fra det overdimensjonerte stempelet ditt knuste du folks håp og drømmer. Det smalt i skrivebordet som en dommerklubbe.

Og nå?

Nå sitter du der. Hjelpeløs. Surret inn som en pakke. I den dyre, svarte skinnstolen din. Du var en gudinne, en naturkraft, som utøvde makt over andre mennesker. Min skjebne lå i dine hender. Men som en mytologisk helt har jeg reist meg og stormet Olympen. Og snart kommer jeg til å la deg sitte igjen her i kontorrottebolet ditt. Så kan du sitte her, ensom og forlatt, lik en skaper som er blitt glemt av sine skapninger. En gud som ingen tror på, finnes ikke. Det samme gjelder for gudinner. Jeg vil forlate deg her og dra til et land langt borte.

Du vet godt hvem jeg er. Jeg er en av de mange som du har lest og undersøkt mappen til, bare for å legge den bort igjen.

Karim Mensy, heter jeg. God dag.

Igjen et av disse utenlandske navnene, som det er så vanskelig å huske. For deg var jeg vel asylsøker 3873 eller noe. Ikke mer verdt enn numrene på kølappene jeg måtte trekke. Det var en meningsløs venting som jeg bare holdt ut fordi jeg hadde håp om å møte forståelse, om å få en sjanse. Isteden ble jeg bare sendt videre. Om og om igjen. Jeg kan ordene dine utenat: Vennligst fremskaff enda et eller annet papir. Og alltid måtte jeg vente, selv i drømme om natta. Til og med kølappene har jeg måttet stå i kø for her. Se! Jeg har fortsatt en i bukselomma.

Jeg så det på deg at du ikke husket hvem jeg var da jeg marsjerte inn hit i stad. Men det er heller ikke så rart, for i løpet av de siste årene har jeg forandret meg veldig. Før var jeg lubben med ubarbert hake. Som du ser, har jeg kvittet meg med skjegget. Det ville være tåpelig å gå rundt med skjegg som Osama bin Laden, etter 11. september. Det var da alle arabiske menn begynte å gå rundt med glattbarberte ansikter, som barnerumper. Og se hvor store klærne mine er blitt. Det harde arbeidet på byggeplassen er den beste måten å slanke seg på.

Jeg kom til deg i dag fordi jeg for en gangs skyld ville snakke med deg, menneske til menneske, i ro og mak. Om hva da? Det er jeg ikke så sikker på selv. Egentlig ville jeg komme innom for tre uker siden. Jeg ville ta turen fra München til Niederhofen an der Donau en siste gang før jeg må forlate Tyskland for alltid. For å ta avskjed med vennene mine – og med deg, Frau Schulz. Det var på en fredag. Politiet hang som vanlig rundt på sentralstasjonen i München, som gribber på jakt etter råttent kjøtt. De marsjerte frem og tilbake i de beigegrønne uniformene sine og stirret granskende inn i ansiktet på alle forbipasserende.

Lenge sto kompisen min Salim foran den store infotavlen i avgangshallen og holdt øye med purken for meg mens han stadig vekk ringte meg for å rapportere om den aktuelle situasjonen på perrongen.

Tiden raste av gårde, det var bare et kvarter til toget mitt skulle gå. Jeg vet ikke hva som var verst – redselen for å miste toget eller redselen for å bli arrestert rett før jeg nådde frem til det. Jeg hadde iallfall valgt en perfekt plassering. Den bayerske restauranten Mongdratzerl ligger midt i togstasjonen og har en utgang på nordsiden til Arnulfstrasse. Jeg kunne holde øye med avgangshallen og gata foran togstasjonen samtidig. Jeg kunne stikke av så snart det var fare på ferde.

Mobilen ringte igjen og røsket meg ut av tankene.

«Det er meg», sa Salim. «Herregud, skulle tro at purken visste at du var her. De har ingen planer om å fjerne seg fra perrongen iallfall. De går frem og tilbake her som opptrekkbare lekeroboter.»

På bordet foran meg sto en kaffekopp og et halvfullt vannglass. Ryggsekken min lå under stolen. Jeg bladde ukonsentrert i Süddeutsche Zeitung, stanset bare av og til for å stirre på en og annen feit overskrift. Jeg holdt avisen høyt så den skjulte hele ansiktet, som en detektiv i en av disse gamle spionfilmene. Med jevne mellomrom senket jeg den for å kaste et blikk over kanten. Jeg måtte hele tiden holde øye med omgivelsene for å få med meg om noen nærmet seg før det var for sent. Jeg skvatt til hver gang kelneren plutselig dukket opp ved siden av meg for å spørre om jeg hadde alt jeg trengte.

Det har alltid funket fint å kamuflere seg som avisleser på togstasjoner. Stort sett legger ikke politiet merke til meg engang. Tydeligvis tenker de at en illegal innvandrer fra et av disse underutviklede landene garantert ikke kan lese. I Bayern blir illegale innvandrere usynlige så snart de tar et eksemplar av Süddeutsche Zeitung i hånda.

Å, Frau Schulz, det får meg til å tenke på språkkurset her i Niederhofen. Læreren vår, Frau Müllerschön, anbefalte oss å lese avisen hver dag. Først skulle vi ta for oss bild, siden det var en avis med enkle setninger. Men så snart vi begynte å legge merke til alle de grammatiske feilene i avisen, skulle vi begynne å lese Süddeutsche. Jeg oppdaget aldri noen språklige blemmer i bild; jeg syntes avisen egnet seg perfekt til å lære tysk. Likevel ble jeg etter hvert tvunget til å gå over til Süddeutsche, selv om jeg fortsatt sliter med å forstå artiklene der. For det første syntes jeg det var litt pinlig å drasse rundt på bild på grunn av avisens dårlige rykte. For det andre la jeg merke til at den slags folk jeg kjenner, enten de sitter på lokaltoget, på jobb eller på kafé, ikke leser aviser som Süddeutsche. De sitter og blar i tabloidavisene, som istedenfor artikler har massevis av bilder av nakne kvinner og menn, som virkelig er litt av noen blikkfang.

Så jeg har vent meg til Süddeutsche Zeitung – eller i det minste til å gjemme meg bak den og late som om jeg sluker den. Jeg spiller rollen som vitebegjærlig samfunnsborger, og folk ser ut til å kjøpe det. Det ville aldri falle purken inn å plage en gjest som leser en intellektuell avis på en kafé eller pub. Ingen av de mange politibetjentene jeg har møtt de siste månedene ville ha drømt om å be om legitimasjon i en sånn situasjon. Så lenge du gjør gode miner til slett spill og lever opp til folks forventninger, er det ingen i München som vil plage deg.

Med ett fikk jeg øye på noen rødkledde Bayernsupportere gjennom glassdøra til restauranten. De så fulle ut og løp mot t-banen mens de skrålte og lo. To politibetjenter fulgte gjengen som ulver som sniker seg inn på byttet. Men istedenfor å slå til forsvant en av dem inn i en kiosk. Kollegaen henvendte seg imens til et par langhårede gutter og jenter, som sto og hang blant noen ryggsekker og instrumenter foran en bokhandel, kledd i fillete jeans og t-skjorter med anarkisymbolet. Jeg hørte politibetjentens brøl helt inn i restauranten.

«Opp med dere! Nå! Sett dere i venterommet som skikkelige folk! Slutt å henge rundt foran butikkene!»

Nok en horde av Bayern-supportere strøk forbi, syngende, gaulende, enda mer høylytt enn de forrige. Pønkerne reiste seg omstendelig. En av jentene begynte å bli nervøs og skyndte seg å raske sammen sakene sine, selv om hun sekunder før hadde virket så overdrevet selvsikker og uinteressert. Massevis av smykker hang og dinglet fra håret hennes. De skimret i minst fem forskjellige farger og fikk henne til å se ut som et frynsete juletre. Da hun reiste seg, grep en av politibetjentene henne rundt håndleddet og tvang armen hennes bakover. Jenta knyttet nevene krampaktig, men politibetjenten bøyde sakte fingrene hennes tilbake til hun ga etter. Hun hadde nok gjemt et eller annet i hånda, for like etter tok politiet henne med seg. Da fotballsupporterne fikk med seg hva som skjedde, sjanglet de bort til politibetjentene. De begynte å yppe seg og veivet rundt med ølboksene sine. Nå var den andre politibetjenten kommet tilbake fra kiosken. Han stilte seg opp som et menneskelig politiskjold og drev dem tilbake som om han ikke var alene, men var én av flere hundre politibetjenter under en demonstrasjon. Supporterne ga seg ikke og begynte å skrike og skråle, så politibetjenten fant frem politiradioen og tilkalte åpenbart forsterkninger. I forvirringen som oppsto, benyttet pønkerjenta anledningen til å rive seg løs og ta beina fatt. Den ene politibetjenten satte etter mens han bannet og bar seg, den andre hadde fortsatt hendene fulle med Bayern-supporterne.

Dette var muligheten jeg hadde ventet på. Og i samme stund ringte mobilen min igjen. «Toget ditt har kommet! Kom igjen, få opp farten! Perrong tjuefire!» sa Salim med skingrende stemme.

Jeg hadde gjort opp for meg da jeg bestilte kaffe av den dirndl-kledde servitøren, så det var bare å komme seg på beina og sette på sprang. Alle andre steder ville en løpende utlending vekket mistanke, men på en togstasjon løper jo alle rundt som om noen er i hælene på dem. Et hav av menneskeansikter suste forbi; hvite, rødaktige, brune, svarte, gule; triste, smilende, forvirrede, forventningsfulle; ovale, runde, brede; hårete, glatte, bleke, blodige … Jeg syntes alle virket truende, til og med utlendingene som solgte smørbrød og drikke på de mange snackbarene. Jeg følte at noen holdt øye med meg, og var sikker på at noen ville kaste seg over meg bakfra og presse meg ned på bakken hvert øyeblikk.

Endelig oppdaget jeg Salim, som hadde vært kledd i svarte sørgeklær siden moren gikk bort i fjor. Han sto på perrongen. Men han var ikke alene. To menn i sivil holdt på å sjekke papirene hans. Jeg korrigerte kursen midt i sprinten og styrtet forbi perrongen, som om jeg var redd for ikke å rekke t-banen. Jeg våget ikke å se meg tilbake fra toppen av rulletrappen, som sakte førte meg ned i dypet.

Frau Schulz, jeg ville kommet og besøkt deg mye tidligere, men dessverre var det alltid noe som kom i veien. Når jeg ser meg tilbake, var det kanskje like greit. Om jeg hadde klart å komme meg om bord i det toget, ville jeg kanskje aldri kommet frem til destinasjonen. Disse lokaltogene stopper jo i hver eneste avkrok. Rett som det er går politibetjenter om bord, de spør aldri de vakre, blonde passasjerene om legitimasjon når de kontrollerer et sånt tog. Alltid kommer de rett bort til meg – eller til en annen passasjer med svart hår eller annet utenlandsk utseende. Utlendinger burde unngå togene til Deutsche Bahn av prinsipp. Den eneste sikre løsningen er første klasse om bord i ice-togene. Det er sjelden politiet viser seg der. Dessverre er det svinedyrt å reise med ice. Det er også den matchende Hugo Boss-skjorta du trenger som kamuflasje.

På lokaltogene går folk av og på hele tiden. I begynnelsen ville jeg gjerne bli kjent med lokalbefolkningen og ble glad hver gang noen satte seg ned ved siden av meg. Ofte satte jeg meg ved siden av en blond person på en buss eller et tog og forsøkte å innlede en samtale. Jeg så på det som en kulturell utveksling og en måte å praktisere språket på. Men i det siste har jeg begynt å unngå folk stadig mer, jeg foretrekker å holde meg for meg selv. Jeg er lei av å måtte snakke om ting som ikke lenger angår livet jeg lever nå. De evinnelige spørsmålene om fortiden min tapper meg for krefter. I flere måneder nå har jeg forsøkt å unngå nyheter hjemmefra, jeg lytter til dem eller leser dem maksimalt én gang i uka, og helst så overfladisk som mulig. Iallfall overskriftene, slik at jeg ikke blir altfor deppa. Men det er det eneste de tyske passasjerene vil snakke med meg om. Jeg får alltid de samme spørsmålene:

Hvor kommer du fra?

Når skal du tilbake til hjemlandet ditt?

11. september var skrekkelig, eller hva synes du?

Er arabere overhodet i stand til å tenke demokratisk?

Er du muslim?

Hva synes du om det amerikanerne har gjort i hjemlandet ditt? Mener du at det er frigjøring eller okkupasjon?

Er livet ditt bedre nå, uten diktatur?

Hva tror du – kommer det til å funke med demokrati der?

Det er aldri noen som gjør seg tanker om livet jeg lever nå. Om problemene med oppholdstillatelsen, torturen fra utlendingsenheten, sjikaneringen fra kriminalpolitiet, etterretningstjenestens mange pinligheter og de grunnleggende detaljene i kravet om beskyttelse etter grunnloven. Og hvorfor er det ingen som legger merke til politirasismen? Hva innebærer det for meg verken å kunne bo i landet jeg kommer fra, eller her i dette fremmede landet? Frau Schulz?

Jeg har ikke alltid vært så bitter. Alt jeg har opplevd de siste årene har forandret meg. Spesielt politiet går meg på nervene. Den jævla purken! Bare noen timer til nå, så skal purkepakket slippe å se meg mer. Jeg skal komme meg vekk fra dette landet!

Jeg har allerede funnet en menneskesmugler som vil få meg inn i Finland. Etter hva jeg vet, har ikke finnene noen klare avtaler med andre europeiske land. Det betyr at de verken utveksler bilder eller fingeravtrykk med Tyskland. Der kan jeg søke om asyl på nytt og begynne et nytt liv.

De siste månedene har jeg ikke gjort annet enn å forberede meg på reisen. Fra morgen til kveld har jeg jobbet svart på byggeplasser, en greker fikset jobben for meg. Hver dag har jeg båret steiner, metall og rør og skrapet sammen totalt tre tusen fem hundre euro, som er det menneskesmugleren skal ha for å hjelpe meg. Jeg betalte ham ett tusen euro på forskudd forrige uke. For pengene skal han skaffe meg et falskt pass. Jeg håper han ikke kødder med meg. I det minste vet jeg hvor kafeen han pleier å sitte og jobbe på ligger. Han kalles Abu Salwan. Han skal hente meg ved midnatt, og så legger vi i vei. Resten av det avtalte beløpet får han ikke før senere. Pengene ligger hos Salim, og han skal ikke gi dem til Abu Salwan før jeg er fremme i Finland. Jeg skal ringe ham derfra for å bekrefte at jeg har kommet frem. Det er avtalen.

Det er en smal sak å finne folk som den greske sjefen min eller menneskesmugleren. I München finnes det massevis av mellommenn som organiserer møter som dette mellom «kunder» og «leverandører». Som illegal innvandrer eller asylsøker finner du raskt ut hvor de oppholder seg. Men det er ikke mulig bare å dukke opp hos dem for å be om en tjeneste, det gjelder å finne noen som kjenner dem. Sikkerhetstiltak.

De som befatter seg med irakere, er å treffe hver kveld i Al Nurr-moskeen. Vi kaller den bare Goethemoskeen siden den ligger i Goethestrasse. Den er ikke sånn du ville forestille deg at en moské ser ut, med høy minaret, forseggjorte tepper og historiske veggmalerier. Denne har bare ett stort, nakent rom i fjerde etasje i en bygning på seks etasjer.

På dagtid oppholder mellommennene seg et annet sted, i kulturforeningen Enlil, som holder til i samme bygning. Jeg har ikke peiling på hvem som kom opp med det navnet. Enlil var en av de viktigste sumeriske gudene. «En» betyr «herre», og «lil» betyr «vind». Altså «Vindenes herre». Da jeg kom inn i forsamlingslokalet første gang, minnet det meg mer om en snuskete kro ved Nordporten i sentrum av Bagdad enn om et ærverdig mesopotamisk tempel. Nærmere bestemt fikk det meg til å tenke på området rundt kinoen Scheherezade, strøket der kriminelle, alkoholikere og uteliggere holder til.

Rommet ligger i andre etasje og har ett eneste stort vindu som ikke slipper inn noe lys på grunn av Hotel Goethe, som ligger på andre siden av gata med sine sju eller åtte etasjer. Blå og hvite bord, plaststoler, et kjøleskap med alkoholfri drikke, en TV som viser Al Jazeera konstant og et hjørne der du kan bestille vannpipe, te og annen drikke. Helt innerst ligger toalettene, kjøkkenet og en frisørsalong. I salongen henger det et stort bilde av frihetsstatuen i Bagdad sentrum.

I gatene rundt sentralstasjonen i München ligger mange utenlandske supermarkeder, kafeer, snackbarer, restauranter, små matbutikker og massevis av foreninger for forskjellige folkegrupper. Der finner du kurdere, turkmenere, kristne, sjia- og sunnimuslimer og andre minoriteter fra Irak, i tillegg til iranere, tyrkere og pakistanere. De fleste holder til i og rundt Goethestrasse.

Ingen av disse kulturforeningene i Goethes «Westöstlicher Divan»-område engasjerer seg egentlig i kulturelle aktiviteter. I beste fall kan en sånn forening betraktes som en slags kafé eller klubb der man drikker te, røyker vannpipe og spiller domino, kort eller backgammon. Noen påstår at eierne av disse tehusene og kortklubbene har etablert foreninger for å slippe å betale skatt. Kulturforeninger som ikke er kulturforeninger. Kulturforeninger uten bøker, tidsskrifter eller aviser. Verken opplesninger eller andre arrangementer tilbys her. Her samles menn med høylytte og nervøse talestrømmer som minner om varselrop fra soldater ved fronten. Men mange av disse stedene er gull verdt for folk som oss – mye mer verdifulle enn all verdens bøker. Sammenlignet med dette, fremstår de tyske ordene «kultur» og «Goethe» som overflødig luksus.

Jobben på byggeplassen fikk jeg via en mellommann på Enlil, og menneskesmugleren min traff jeg første gang i frisørsalongen, der han satt under bildet av den irakiske frihetsstatuen. En fyr med massevis av gullkjeder rundt halsen, en kurdisk kristen fra Erbil nord i Irak. Han finner stort sett kundene sine i foreningene eller i Goethe-moskeen. Der finnes alt irakere i München, og sikkert i hele Bayern, måtte ha behov for: jobbtilbud på svartebørsen, opplysninger om asylsøknader, arbeids- og oppholdstillatelser, informasjon om advokater som gir juridisk hjelp til innvandrere, folk som arrangerer proformaekteskap og giftermål mellom jenter hjemmefra og irakere i Tyskland, samt et kontor for overføring av penger.

Disse tjenestene er selvsagt ikke gratis. Dette er forretningsmenn som vet hvordan de forvandler stein til gull. De snakker bayersk og har allerede løst problemer som måtte dukke opp, av alle slag. Flesteparten av dem er gift med tyske kvinner. Ingen vet egentlig hvordan de skaffer seg kontaktene i lokalbefolkningen eller hvordan de pleier dem. Hver og en jobber for seg selv og tar vare på sine egne forbindelser. Jobbkontakten min, Abu Layla, skal være en av de mest innflytelsesrike på sitt felt, ikke minst fordi han snakker flytende tyrkisk, gresk og tysk og dermed kan dra fordel av et nettverk som omfatter de tre viktigste folkegruppene i Bayern. Jobbformidlingen kostet meg fire hundre euro av den første lønna mi. Alle avtaler ble inngått muntlig, med Salim som vitne. Det hevdes at også arbeidsgiverne betaler Abu Layla noe for formidlingen. Hvor mye det er snakk om, aner jeg ikke.

Den greske sjefen min, Kostas, betalte meg alltid punktlig i slutten av hver måned. Vanligvis klager alle over sjefene sine på svartebørsen. Jeg har hørt om entreprenører som har nektet å utbetale hele lønna, eller som lar de ansatte vente i månedsvis på pengene sine. Kostas var imidlertid en etterrettelig mann. Hver uke måtte jeg bli med ham til en ny byggeplass for at arbeidstilsynet ikke skulle oppdage oss. Teamet hans besto hovedsakelig av tyrkere og grekere. Av og til var det flere svartarbeidere som kom innom, ofte polakker, iranere, pakistanere, kurdere eller arabere. Jeg var «ansatt» hos ham i flere måneder. Han beholdt meg fordi jeg utførte alt han ba meg om, uten å mukke. Han kalte meg «et arabisk esel» og lo alltid av full hals når han innimellom unnet seg en slurk raki i lunsjpausen sammen med sin innerste krets av arbeidere; jeg ble raskt en av dem.

Selv mine mest kinkige problemer løste seg til slutt i foreningen Enlil. Uten Vindenes herre ville livet mitt vært helt annerledes. Og det var mange som hadde det sånn, som forsøkte å starte en ny tilværelse med foreningens hjelp. For eksempel Salims bror Majed, som i dag jobber som bilmekaniker hos bmw og har bodd i en leilighet i bydelen Freimann i München i et par år nå. Han fikk kona gjennom foreningen også. For det tok ikke lang tid før han var forsynt av «de europeiske Eva-ene», betrodde han seg en gang til Salim og meg.

«Ikke lager de mat, ikke vasker de, men de krever å bli behandlet som dronninger, der de går rundt i korte kjoler, til og med i januar når det er minus tjue grader. I helgene er de stort sett på diskotek og danser med fremmede menn. De er utro stadig vekk, men forventer likevel betingelsesløs respekt. Hva er det de innbiller seg?»

Dermed bestilte Majed seg en jente fra ekteskapsmarkedet. Ekteskapsformidlerne viste ham flere bilder av unge kvinner som alle kunne lage mat og vaske og som visste å verdsette et ekteskap etter Majeds standarder. Han ringte straks til moren i Bagdad som også hadde mottatt brosjyren med bilder. Hun valgte en brud som hun besøkte personlig og raskt ble begeistret for. Hun var både jomfruelig og hadde verken for korte eller for lange bein.

«Kvinner som henne føder friske barn», hevdet Majeds mor standhaftig. Hælene var kjøttrike, hvilket betydde at hun hadde en trang vagina som ville gi mannen stor nytelse. Når hun gikk, presset hun lårene sammen. Det betydde igjen at ingen mann hittil hadde besteget henne, ellers ville beina hennes vende utover. Ansiktet hennes var rundt: «Et tegn på ære!» Og nesa var rett: «Ansiktet til en ekte babylonsk fullblodskvinne! Hva mer kan du ønske deg, sønn?»

Veien til oppholdstillatelsen i Tyskland ble lang for jenta med de kjøttrike hælene. Først ble hun smuglet illegalt nordover til kurderne og derfra videre til Tyrkia. Majed besøkte henne i Istanbul og giftet seg med henne der. Selvsagt hadde ikke jenta reist dit alene; broren fulgte henne. Han forklarte Majed at han ikke hadde noen planer om å dra tilbake til Irak. Så Majed måtte hjelpe ham med penger, slik at han kunne sette kurs for Athen. Majed måtte imidlertid vende alene tilbake til Tyskland i første omgang. Der leverte han inn invitasjonen, ekteskapsattesten og alle de andre papirene til utlendingsenheten og ventet i fire måneder til kona fikk visum og endelig kunne sette seg på flyet og forenes med ham. Hele greia kostet ham nesten tolv tusen mark. Av dem gikk fem tusen til ekteskapsformidleren, som hadde arrangert det hele og organisert bruden og ledsagerens illegale reise til Istanbul.

Salim er veldig glad i kona til broren sin. Hun heter Fatima og virker stort sett fornøyd – ikke nødvendigvis med sin aldrende og sjalu ektemann, men helt klart med barna.

Majed er en av mange som har giftet seg på denne måten. Under embargoen i Irak ble det inngått massevis av ekteskap som dette. Irakiske fedre og mødre som ikke lenger var i stand til å brødfø familien, solgte barna sine som barnebruder til fremmede for å holde liv i resten av ungeflokken. Det har blitt hevdet at selv irakiske offiserer gjorde handler med disse desperate menneskene.

Jeg har også hørt at mange irakiske jenter ble solgt til Iran, der de ble stilt til rådighet for «nytelsesekteskap». I Iran, som hos alle sjiamuslimer, er denne formen for tidsbegrenset ekteskap tillatt. I et «nytelsesekteskap» «gifter» en mann seg med en kvinne i en halvtimes tid eller lenger, alt etter hva behovet er.

Andre jenter ble sendt ut av Irak og solgt til saudiaraberne. Det finnes riktignok ingen nytelsesekteskap i Saudi-Arabia, men de rike og mektige har innredet en plass til slaver i palassene sine. De er ikke bare interessert i jenter, men også i pene smågutter og transseksuelle. Byen Basra sør i Irak skal være en høyborg for «handelsvarer» som dette. Jeg hørte stadig vekk om ungdom som var blitt solgt av familiene sine, men det var først da jeg kom til Café Enlil i München at jeg skjønte nøyaktig hvordan virksomheten fungerer, og hvor godt organisert den er.

Ekteskapsmarkedet har forandret seg siden Saddam ble styrtet. Nå kan eksil-irakere dra til Irak selv for å plukke ut en fremtidig kone. Likevel finnes det fortsatt ekteskapsformidlere i Café Enlil for menn som ikke lenger har slektninger i hjemlandet, men som fortsatt er oppsatt på å gifte seg med en irakisk kvinne. Arrangørene har utvidet porteføljen og kan nå også dekke andre behov. Forretningene ruller og går. Det er alltid noe som kan fikses.

Hadde det ikke vært for disse luringene, Frau Schulz, ville jeg for lengst gått fra vettet og ikke kommet meg av flekken. Jeg ville for lengst ha gitt opp det spede håpet om en vakker dag å finne et nytt hjemland etter fritt valg. Enlil tilbyr en vei ut av alle eksiltilværelsens labyrinter.

Overføringen av penger hjem til Irak fungerer for eksempel perfekt. Du gir penger til en mellommann i München som sørger for at pengene havner hos familien din hjemme i Bagdad. Du må riktignok betale ti til femten prosent i provisjon, men det er ikke mulig å overføre penger på den vanlige måten. I Irak finnes det verken girokontoer eller offisielle filialer for Western Union. Denne banken, som ellers har filialer over alt og er den viktigste adressen på kloden for flyktninger og menneskesmuglere, krever hårreisende høye renter i Irak. Der er bankens representanter tvilsomme reisebyråeiere du ikke kan stole på. Innlater du deg med dem, vil du mest sannsynlig aldri se pengene dine igjen. Og en mulighet for å kreve pengene tilbake finnes ikke.

For noen uker siden hadde jeg endelig noen penger til overs å sende hjem til familien min – fem hundre euro. I Enlil hadde noen henvist meg til en fyr som jeg avtalte å møte i Goethe-moskeen. Han tok imot pengene, tryllet dem på en eller annen måte rundt halve jorden, og bare et par dager senere dukket broren hans opp hos familien min i Bagdad og satte seg i stua hjemme hos oss. Der leverte han nøyaktig det riktige beløpet, fratrukket provisjonen vi hadde blitt enig om. Etterpå ringte faren min meg for å bekrefte at han hadde fått pengene.

Det oppstår så mange rare problemer og gåter i eksil som vanlige mennesker ikke engang kan forestille seg. Vanskeligheter av alle slag slår inn over deg like plutselig og uventet som naturkatastrofer. Vi er helt forsvarsløse. For å holde oss i live og for ikke å miste fullstendig forstanden trenger vi alle mellommennene, gribbene, smuglerne, de korrupte politibetjentene og saksbehandlerne, vi trenger alle blodiglene som profitterer på situasjonen vår. Vi trenger de enda mer enn alle medarbeiderne i Amnesty International til sammen.

Jeg har mistet oppholdstillatelsen, Frau Schulz. De siste månedene har jeg tilbragt i konstant frykt for politiet og har bare gått ut for å jobbe og ellers gjemt meg hjemme. München har vært som et fengsel for meg, og byens innbyggere har vært mine urokkelige voktere. Enten papirene mine er gyldige eller ei, er jeg stadig i kontakt med politiet. Siden jeg først satte fot i dette landet, har jeg måttet være på vakt og helst unngå steder som togstasjoner og gågater. I slike områder er lovens lange arm uopphørlig på jakt etter svarthårede, mørkhudede mennesker, uansett om de er harmløse studenter eller kriminelle dealere. Mulig det finnes en intern konkurranse hos politiet. Kanskje fører de rangeringslister over hvem som kontrollerer flest svarthårede og fanger flest flyktninger. Vinneren får sikkert gylne håndjern eller en all inclusive-reise til Marokko i premie.

Den første tiden i Niederhofen ble jeg kontrollert nesten hver eneste dag. På veien, i gågata, på togstasjonen, og det helt uten noen åpenbar grunn. Hver gang en politibetjent fikk øye på meg, ble jeg spurt om legitimasjon. Det skulle ikke mer enn et par uker til før jeg var kjent blant alle politibetjentene i Niederhofen. Deretter lot de meg stort sett være i fred. Noen av dem hilste til og med vennlig på meg.

I vår la jeg en dag merke til to nye politibetjenter som patruljerte sammen. De spankulerte opp og ned gågata og trampet med kraftige skritt over betongen, som om de var kamphaner med fargerike fjær midt i en flokk av spinkle, hvite masseproduserte høner. Ikke før hadde de fått øye på meg, så satte de straks kurs for meg og forlangte å få se papirene mine.

Før jeg rakk å reagere, ropte en politibetjent jeg hadde kjent lenge, fra den andre siden av gata: «La ham være! Han der kjenner vi allerede!»

Trassig og glad over denne lille triumfen gliste jeg til de to nye politibetjentene. De syntes ikke det var noe morsomt i det hele tatt, men de lot meg gå videre.

Kompisen min Rafid kom opp med en gøyal måte å ergre politiet på. Helt fattet viste han frem legitimasjonen sin når han ble oppfordret til det, men begynte snart å gå politiet på nervene når han samtidig stemte i med sin egen versjon av Opus’ hit.

Live is life

Na na na na

La ba da ba ba live

Na na na na na

Black is black

Na na na na na

Black

Na na na na na

Svart is black

Na na na na na

La ba da ba ba black

Na na na na na

Mørkt is svart

Na na na na na

Live

Selv har jeg aldri benyttet meg av denne metoden. Jeg aksepterte politiet som del av en skjebne jeg uansett ikke kunne unnslippe. De hang rundt halsen på meg som borrer. Så jeg vennet meg til dem, jeg hadde ikke noe valg. Jeg betraktet dem som et stadig tilbakevendende mareritt som jeg var fortrolig med, og dermed ikke lenger måtte frykte. Spøkelser forsvinner når du ikke tar dem på alvor.

Men ettersom jeg, som mange andre irakere, fikk trukket tilbake oppholdstillatelsen min da Saddam ble styrtet, har alle marerittene kommet tilbake. Jeg kommer aldri til å glemme den dagen. Jeg lå på sofaen i leiligheten min i Niederhofen og ventet på at noen kollegaer skulle plukke meg opp, vi skulle gå tur. Det var lørdag. Jeg reiste meg for å hente posten. Postkassen var full av reklame og regninger, men et grønt brev skjulte seg i bunken. Jeg ble straks nervøs. Grønne konvolutter er alltid et tegn på brev med svært viktig innhold. De kommer fra allmektige myndigheter som Utlendingsdirektoratet. Hjertet mitt hamret som et av pressluftborene jeg snart skulle få utlevert på de illegale byggeplassene. Jeg åpnet brevet og fant en svært lang tekst på tysk og arabisk, nesten tjue sider lang. Tilbakekallingen av asylsøknaden min. Essensen var at de ønsket å informere meg om at situasjonen i Irak var blitt bedre siden amerikanerne fjernet Saddam Hussein som diktator, og at det derfor ikke lenger var noen grunn for meg å bli værende i Tyskland. Jeg skulle dra tilbake til hjemlandet mitt med det samme.

Jeg var et vrak hele helgen. Mandag morgen hastet jeg av gårde til Caritas. Der traff jeg Frau Mohmadi, en hyggelig dame som var gift med en fyr fra Egypt, og som ofret livet for oss asylsøkere. Hun anbefalte meg å oppsøke en advokat.

«Du vil naturligvis ikke oppnå så mye, men du vil sikkert vinne et par måneder til å bevege deg fritt mens du finner ut av hva du skal ta deg til i fremtiden. Oppholdstillatelsen din løper snart ut. De kommer til å ta fra deg utlendingspasset også. Etterpå blir du i beste fall tolerert, og du får ikke lov til å bevege deg lenger bort enn tretti kilometer fra Niederhofen. Og alt dette bare for å tvangsutsende deg så snart tiden er inne.»

«Men det som står i brevet, henger ikke på greip», sa jeg. «Det stemmer at Irak ikke er noe diktatur lenger, men det er totalt kaos der. Bombeangrep hver dag. Militære fra alle verdenshjørner og Saddams tilhengere skyter på hverandre. Terrorister strømmer til og kaster seg inn i kampene. Irak er ikke noe land mer, men en kamparena for stormaktene og de gale. Ikke engang irakerne selv vet hvem som kjemper mot hvem i de fleste angrepene og kampene. Og før du vet ordet av det, befinner du deg midt i kryssilden og ender opp som en av de titusenvis skadde sivile. Akkurat nå prøver jeg desperat å få hentet familien min ut av landet – og så skal jeg selv vende tilbake til det minefeltet? De tyske myndighetene kan like godt skyte meg her på stedet, da trenger jeg i det minste ikke å vente på å bli bombet i filler på vei til butikken. Eller nei. Du kan like godt skyte meg du, Frau Mohmadi! Kom igjen, få det unnagjort!»

«Det er ingen av penneslikkerne som er interessert i noe av det du sier. Det vet du godt. Nå er det dere irakere som står for tur, tidligere var det jugoslavene etter krigen på Balkan. Først blir dere sluppet inn i landet, så blir dere sendt tilbake i kaoset, uten at noen bryr seg det minste om hva som skjer med dere da. Det er alltid det samme dramaet. Det kommer aldri til å forandre seg, samme hva du sier. Skal jeg sette deg i forbindelse med en advokat?»

«Ja, takk!»

«La meg få beholde brevet, jeg tar det med meg. Du trenger ikke å være til stede om du ikke vil. Det er ren rutine. Advokaten sender inn en omgjøringsanmodning og kjøper deg tid. Mer kan nok ikke gjøres. Det er sånt han lever av. Jeg ringer deg for å holde deg oppdatert i saken. Har du fortsatt samme mobilnummer?»

«Ja.»

«Og en ting til: Ikke gjør noe dumt eller forsøk å forlate Tyskland med det passet du har nå! Du har hatt utreiseforbud siden oppholdstillatelsen din ble trukket tilbake. Det gjelder også til de andre Schengen-landene.»

Hun klappet meg omsorgsfullt på armen, og aller helst ville jeg lent hodet inntil brystet hennes og grått uhemmet.

Advokaten kjøpte meg faktisk to ekstra måneder. Og etterpå skulle jeg gå til utlendingsenheten, til deg, Frau Schulz, for å gi fra meg det blå utlendingspasset. Til gjengjeld skulle jeg få utdelt en bekreftelse på utsatt iverksetting. Det verserte imidlertid mange rykter blant irakerne. Blant annet at vi kom til å bli arrestert og transportert direkte til utlendingsinternatet i München eller Nürnberg om vi dukket opp hos myndighetene.

Det skjedde heller ikke noe nytt i saken min før rett før de to månedene var over. Det beste ville være å gifte seg med en lokal kvinne og få oppholdstillatelse på den måten. Jeg tenkte på ekskjæresten min Lada, som riktignok ikke var tysk, men som var kvoteflyktning og dermed hadde permanent oppholdstillatelse. Men henne hører jeg ikke fra lenger, og hun er sikkert fortsatt gift med Dimitri. Det er forresten absolutt ingen i min omgangskrets som har giftet seg med unge tyske kvinner for å få varig opphold.

En annen mulighet ville vært å inngå et proformaekteskap med en østeuropeisk jente med tysk pass. De finnes og formidles av russiske proformaekteskapsformidlere i Niederhofen. Men jeg har ikke råd til dem. Arrangørene tar tolv tusen euro eller mer og gir ikke engang noen garanti på at det vil klaffe. Uansett utfall, er pengene borte.

Mitt siste alternativ er altså å pakke sakene og prøve lykken i et annet land. Det er det jeg har bestemt meg for.

Jeg kom altså ikke til deg da de to månedene var gått, Frau Schulz. Jeg stakk av til München og gikk i dekning der. Det er enklere å holde seg skjult i storbyer enn på småsteder. Jeg bor hos Salim. Du kjenner jo ham. Han var romkameraten min på asylmottaket i Bayreuth, etter hvert havnet vi her i Niederhofen begge to. Da han fikk oppholdstillatelse, flyttet han straks til München for å bo i nærheten av broren sin. Siden har han jobbet i en restaurant. Han har vært heldig, foreløpig har han ikke mottatt noen tilbakekalling. Han jobber «helt normalt» for et vikarbyrå som har skaffet ham jobb i en restaurant.

Det var Salim som tok meg med til Goethe-moskeen første gang. Og det var han som presenterte meg for folka i kulturforeningen Enlil. Der fikk jeg meg en byggeplassjobb hos Kostas og ble kjent med smugleren min, Abu Salwan. Senere i dag kommer han til å befri meg fra mine endeløse tyske plager.

En skokk villkatter jager en gaselleflokk. Maur marsjerer som i en militærparade over skjermen. En sommerfugl flagrer til en blomst og slår seg ned på den. Smilende delfiner svømmer med en kvinne i burka i et svømmebasseng. Noen fyrer i halloween-kostymer sørger foran et gresskaransikt. En måke svever over havet, bombeangrep speiler seg i øynene på den. En mann står foran ødelagte bygninger og roper: «Dette er helvete! Jeg forbanner deg, demokrati!» Det hvite hus skinner som om det var nypolert. Tåke over et tjern. Bokstaver stiger opp fra et hav som fisker av gull, og danner langsomt ordet ALJAZEERA. Flere ord kommer frem fra bølgene: AKTUELLE NYHETER FRA HELE VERDEN. Straks etterfulgt av reklame. Leppene til en kvinne foran et speil. DAX COSMETICS, CASHMERE SECRET. En innsmigrende stemme sier: «En lett foundation med vidunderlig duft. For silkemyk hud.» Cut. Et eller annet sted på en fest. Hun har på seg en svart kjole med bar rygg. En kjekk mann hilser på henne, bøyer seg frem og kysser henne på hånda. De spankulerer videre til venninnene hennes, som står ved en bar. Forbløffet stirrer jeg på ansiktet hennes. Neste reklame. En baby ler og kikker med skinnende øyne på en flaske i morens hånd. NIDO MELKEPULVER, ORIGINAL NESTLÉ.

Jeg plukker opp fjernkontrollen og slår av lyden på TV-en. Blikket mitt vandrer til den halve sigaretten som ligger i askebegeret på salongbordet. Jeg tar sneipen og tenner på den.

«Uten hasj ville livet være uutholdelig å leve, ikke sant, Salim?»

Salim svarer ikke. Den søtlige lukten blander seg med duften av biryani-ris som har spredt seg i hele leiligheten. Lager Salim mat? Eller er jeg så sulten at jeg drømmer om de deiligste irakiske retter? Er Salim i det hele tatt i leiligheten? Åh, jeg orker ikke å reise meg og lete etter ham. Det er så koselig i sofaen!

Tre år og fire måneder er gått siden en menneskesmugler fikk meg inn i landet. Nå står en ny smugler klar for å hjelpe meg ut igjen. Han skal hente meg ved midnatt for å få meg bort herfra. Jeg er som en uønsket reklame som til stadighet havner i postkassen, til tross for at det er satt på klistremerker overalt som tydelig sier STOPP! INGEN REKLAME, TAKK!

Jeg vet like lite om hvordan denne reisen vil gå, Frau Schulz, som du interesserer deg for den. Hva som venter meg i Finland utenom frost og kulde, aner jeg ikke. Likevel er jeg veldig spent og gleder meg til å begynne med blanke ark på et nytt sted. Forholdet mitt til saksbehandlerne der kommer tross alt til å være helt jomfruelig.

I flere år har jeg bodd her, og nå drar jeg min vei med tomme hender. Det jeg tar med meg, har jeg gjemt langt inni meg. Det er de talløse minnene om andre fortapte sjeler og om hvordan vi fant trøst i hverandre så langt hjemmefra.

Da jeg ankom Tyskland, trodde jeg at jeg var kommet til Frankrike. Det var dit faren min hadde betalt dem for å frakte meg. Han hadde gitt en smugler i Bagdad fem tusen dollar. Til gjengjeld skulle smugleren arrangere reisen min til Paris.

Onkel Murad, en gammel venn av far, skulle vente på meg der og betale smuglerne fire tusen dollar til når leveransen, altså jeg, var mottatt. Men sånn ble det ikke.

Reisen varte ikke så lenge, cirka fem uker, og gikk stort sett på skinner. En lang rekke menneskesmuglere fulgte meg på de forskjellige etappene. Fra Bagdad tok vi den nordlige ruten i bil til Istanbul. Derfra dro vi, seks menn, to kvinner og enda en menneskesmugler, videre til den greske grensen. Vi rodde over grenseelva Evros i en gummibåt. På den andre siden av elva ble vi møtt av en greker som kjørte oss til Athen. Der skilte reisefølget lag. En ny mellommann tok meg med nordover til Patras, hvor en italiener gjemte meg i kabinen i traileren sin. Han kjørte traileren inn på en ferge, og dagen etter våknet jeg i Venezia. Den neste smugleren fraktet meg til Roma, hvor jeg ble overlevert til en iraker som hevdet å være halvt tysk og fra Bielefeld. Over nyttår oppbevarte han meg i en tom kjellerleilighet i et par netter, et eller annet sted i utkanten av byen. 2001 begynte med at vi tok toget sammen til Bolzano i Sør-Tyrol, eller Bozen, som byen heter på tysk. Allerede samme kveld befant jeg meg i lasterommet i en varebil sammen med tre andre passasjerer. En kjøretur på rundt fem eller seks timer uten å ane i hvilken retning vi kjørte. Vi ble sluppet av på en vei, et eller annet sted, i morgentimene.

«Dere har klart det. Kom dere ut, skynd dere! Togstasjonen ligger der borte!»

Ikke før hadde vi satt føttene på asfalten, før sjåføren tråkket på gassen igjen og ble borte. Frem til nå hadde jeg alltid blitt møtt av en smugler. Denne gangen befant jeg meg på et ukjent sted, sammen med tre andre gutter. Ingen av oss ante hvor vi var eller hva vi burde foreta oss. Vi sto på en øde landevei, omgitt av snødekte åkrer, noen bladløse trær og en kulde som trengte inn i margen. Verken mennesker eller biler var å se, bare et par bygninger i det fjerne.

«Er dette Tyskland?» spurte en av guttene.

«Mer sannsynlig at det er Frankrike», sa jeg, selv om jeg ikke hadde noen holdepunkter.

«Å nei, vi har jo betalt til München!»

«Men jeg har betalt til Paris!»

En av de andre grep inn.

«Blir vi stående her som noen tullinger, betyr det ikke noe hvor vi er. Før eller siden får noen øye på oss!»

Dermed satte de tre guttene fart bort mot husene der togstasjonen visstnok skulle ligge. Jeg kom meg også bort fra veien og gikk i dekning bak et tre. Her fant jeg frem flyktningutstyret fra ryggsekken: stilige svarte bukser, en elegant skjorte, samt sko og sokker. Faren min hadde sendt med meg en hel uniform som jeg skulle ta på meg når jeg befant meg i en storby eller i nærheten av et boligområde.

Da vi var i Roma, hadde smugleren min fra Bielefeld sagt at det var ekstremt viktig ikke å skille seg ut.

«Nå kommer ingen til å legge merke til deg. Det første politiets øyne gjør, er å skanne klærne. Det er først når de legger merke til noe spesielt, at blikket forflytter seg til hud- og hårfargen. I vesten er stilige klær like viktig som legitimasjon. Jo mer elegant og stilig du ser ut, desto tryggere vil du være.»

Jeg sto altså bak et tre langt ute på landet og skiftet klær. I et lite øyeblikk så jeg meg selv utenfra – der jeg sto i snøen i bare underbuksa uten å vite hvor på kloden jeg befant meg. Med ett følte jeg meg veldig alene under det vakre treet; jeg hadde aldri følt meg så ensom før.

Selv om det var mye jeg hadde vært redd for, hadde reisen gått fint hittil. Jeg fikk meg likevel ikke til å stole helt på denne freden jeg var kommet til.

Jeg ble dyster til sinns, som himmelen over dette ukjente landet. Det kan også ha vært den ubeskrivelige kulda som kastet seg over meg som et rabiat beist og fikk kroppen til å riste.

Av de gamle klærne beholdt jeg bare den svarte jakken og beltet, resten lot jeg ligge igjen på bakken. I rene klær satte jeg kurs for togstasjonen. Jeg trasket gjennom sørpa langs landeveien. Da jeg kom frem til de første husene, tok jeg noen omveier for å unngå hovedveien så godt det lot seg gjøre.

Da jeg hadde gått i en halvtime, suste et tog forbi bak en bygning. Det måtte være togstasjonen. Jeg ville gå inn for å finne ut hvor jeg befant meg, så jeg kunne ringe til Murad i Paris og finne ut av hva jeg burde foreta meg nå. Men jeg hadde knapt satt en fot i ankomsthallen før to velkledde menn i beige bukser og grønne jakker kom bort til meg.

«Vi kommer fra politiet. Legitimasjon, takk!»

«What?»

«Passport?»

«No.»

Et par sekunder senere klikket håndjernene sammen, og jeg ble tatt med til en politistasjon, bare noen få meter fra togstasjonen.

«I am from Iraq. Seeking asylum. Asylum, please.»

Hver dag hadde jeg gjentatt disse ordene inni meg; endelig kunne jeg si dem høyt. Mer skulle jeg ikke si, annet enn navn, yrke og alder. Smuglerne hadde banket det inn i oss; vi skulle ikke snakke, med mindre en tolk eller sivilist var til stede.

Jeg ble tatt med til et kontor der to uniformerte menn satt ved siden av hverandre bak et bord. De snakket med meg. En av dem noterte alt jeg sa på en blokk. Han ville skrive ned navn på steder jeg hadde vært innom på veien til Tyskland. Men jeg sa ingenting. Oppga bare at yrket mitt var «student».

Så ville mannen vite om jeg hadde med meg penger. Selv om det ikke var sant, svarte jeg nei. Moren min hadde nemlig sydd noen dollar inn i klærne mine. Før jeg dro fra huset vårt i Bagdad sprettet hun opp beltet, stappet inn fem hundre dollar og sydde igjen. «Slik at ingen, ikke engang djevelen selv, vil komme på at noe er gjemt i beltet. Ikke ta ut pengene før du kommer frem», sa hun og tørket bort en tåre fra kinnet. «De er startkapitalen din i det fremmede landet.»

Jeg ble tatt med inn i rommet ved siden av. Det sto et bord og flere stoler der; veggene var nakne. Etter noen minutter dukket de to politibetjentene som arresterte meg opp igjen. De hadde på seg gummihansker og beordret meg til å kle av meg alle klærne.

«What?»

«Kom igjen, nå! Av med klærne!»

«No!»

«Undress! Nå!»

Jeg kledde motvillig av meg.

Begge kikket på meg. Jeg kunne se i øynene deres at overkroppen min både vemmet og fascinerte dem. Ja, Frau Schulz, de fikk se noe jeg fortsatt skammer meg over, den dag i dag. De fikk se den sanne årsaken til at jeg måtte flykte. I årevis har jeg forsøkt å holde den skjult, for alle. Kan hende forteller jeg deg om den senere.

Den ubarberte politibetjenten pekte på underbuksa mi.

«Den også!»

«No!»

«Av med den!» beordret han, tok et truende skritt mot meg og stirret meg strengt inn i øynene. Jeg adlød og trakk av meg underbuksa. Den ubarberte begynte å kroppsvisitere meg. Hver krik og krok, til og med ballene mine. For første gang i mitt liv fikk jeg stukket en finger opp i rumpa. Imens gikk den andre politibetjenten gjennom klærne og ryggsekken min. Han sprettet opp beltet, som om han hadde gjort det tusen ganger før. Han oppdaget de fem hundre dollarene og la sedlene på bordet; han fisket frem fødselsattesten min og fire pakker Marlboro fra lomma mi som han la ved siden av pengene.

«Put your clothes on! But not the belt! Understand?»

En av politibetjentene noterte noe i et skjema, skjøv det over til meg og rakte meg en penn.

«Signature!»

Han trommet med pekefingeren på stedet der jeg skulle skrive navnet mitt. Måten han gjorde det på, fikk meg til å forstå at jeg ikke kunne tillate meg nok et «no».

Så ble jeg tatt med til enda et rom hvor de tok bilder av meg og registrerte fingeravtrykkene. Han som hadde klådd meg på ballene, fulgte meg nedover en korridor og ned en trapp til kjelleren. Vi kom frem til en tykk, tung dør. Han åpnet den, og rett bak den befant det seg enda en dør. Han aktiverte en låsmekanisme og rykket møysommelig opp den massive døra. Etter noen få skritt sto vi foran nok en ståldør, politibetjenten åpnet den også. Jeg mønstret alt motet jeg hadde og henvendte meg til ham.

«Excuse me, where am I? France, Paris? Where?»

Politibetjenten kikket på meg som om jeg hadde gått fra forstanden.

«Are you kidding me? You are in Germany. Dachau! Understand?»

«Dachau? What’s that?»

I dag er jeg sjeleglad for at jeg ikke hadde hørt et ord om Dachau før jeg kom til Tyskland. Hadde jeg visst om nazistenes konsentrasjonsleir, ville nok hjertet mitt ha sluttet å slå der og da. Fengselscellen min i Dachau føltes uansett truende nok. Rommet minnet meg om en melkeflaske. Alt i det var hvitt. Veggene, sengetøyet, vasken og toalettskålen, dopapirrullen, varmeovnen og til og med bordet og stolen, som var boltet fast både til veggen og gulvet, som om de var ville hunder som måtte holdes i bånd. Eller som om noen ville komme til å stjele dem. Det eneste som hadde en annen farge, befant seg over senga. En rød knapp. Den skulle jeg trykke på om jeg trengte noe, lot politibetjenten meg vite. Så forlot han rommet og låste døra bak seg.

I en evighet satt jeg der sammenkrøpet på cellen. Snart visste jeg ikke om det var natt eller dag. Det vedvarende, kalde lyset fra en hvit halogenlampe gjorde at jeg mistet tidsbegrepet. Jeg hørte verken stemmer eller biler eller tog, selv om politistasjonen lå rett ved togstasjonen. Selv ikke den minste lyd trengte inn til meg. Ingen lukt, ingenting, utenom den merkelige, dårlige lufta i cellen, stanken av ensomhet. En kolossal stillhet. Uendelig mange spørsmål og bekymringer suste gjennom hodet mitt – loddrett, vannrett, på kryss og tvers og i skrekkelige sirkler. Sekundene, minuttene og timene sneglet seg av sted. Jeg kastet opp i toalettet tre ganger, selv om jeg ikke hadde spist noe på evigheter. Det var som om magen min forsøkte å bryte ut av kroppen sammen med sjela. Hodet verket. Jeg begynte å skjelve, selv om jeg ikke frøs i det hele tatt. Som besatt begynte jeg å klø meg bak ørene og bite meg i leppene. Tanken på en sigarett begynte å ta overhånd. Jeg stirret på den røde knappen i en evighet før jeg til slutt trykket på den. Noen minutter senere åpnet en politibetjent døra.

«Hva er det?»

«I need to eat, please. And a cigarette?»

«It’s in the middle of the night. Ask tomorrow.»

Han gikk sin vei og låste dørene.

Drittsekk! mumlet jeg for meg selv.

Jeg la meg ned igjen, studerte det hvite taket og snudde meg over på venstre side. Den rene, hvite veggen rett foran nesa på meg. Jeg skulle så gjerne oppdaget en sprekk eller et spor av fuktskade som jeg kunne tolke noe ut av eller drømme meg bort i. Fuktig stein kan anta former, ja hele malerier, i tankene. Men de monotone veggene i Dachau bød ikke på noe annet enn uvisshet og ensomhet.

Jeg sovnet faktisk, men stadig vekk røsket voldsomme mareritt meg ut av søvnen. Jeg trykket på den røde knappen og ventet. Ingen kom. Jeg sto opp og vasket ansiktet, drakk fra vannkranen og lette forgjeves etter en bryter så jeg kunne slå av lyset. Jeg sank sammen på gulvet med armene i et hardt grep rundt overkroppen. Så la jeg meg på senga igjen, trakk teppet over hodet.

«Ville du noe?»

En rødhåret jente sto plutselig inne i cellen min. Hun hadde samme uniform som politibetjentene. Jeg kikket overrasket på henne.

«What do you want?»

«I’m hungry. No food for a thousand days!»

«I’ll bring you something.»

Igjen trakk jeg teppet over hodet og ventet. Så kom jenta endelig tilbake, hun hadde med seg to ostesmørbrød.

«It looks like you have been forgotten by my colleagues. I’m sorry for that.»

Hun plasserte tallerkenen med de smurte brødskivene på bordet og ville gå igjen med det samme.

«May I ask you what time it is?»

«It’s six in the morning.»

Så smalt døra i lås igjen. Jeg kastet meg over den første brødskiva. Etter noen biter ble jeg så uvel at jeg måtte tvinge meg til å spise saktere for ikke å kaste opp på nytt. Jeg rev den opp i små biter, sugde på deigen, tygget osten langsomt. Da jeg hadde spist begge skivene og drukket et par slurker fra vannkranen, merket jeg at litt av livsgnisten vendte tilbake. Jeg sovnet og våknet ikke igjen før døra gikk opp enda en gang. En politibetjent kom inn i rommet. Jeg ble kommandert til å reise meg opp. Da jeg ville vite hva som skulle skje nå, grep han tak i armen min, røsket meg ut av senga, klikket håndjernene sammen og trakk meg med ut i korridoren. Så puffet han meg bortover, opp trappen og tilbake til kontoret der kollegaene hans hadde registrert alle personalia.

Det var ganske lyst ute, antakelig formiddag. En av de tre politibetjentene i rommet utvekslet noen ord med en gretten vakt. Da jeg hadde skrevet under på et ark, fulgte han meg ut i friluft.

Det var rart å se dagslys igjen, det grelle lyset stakk meg i øynene. Dessuten slo en kald vind mot ansiktet. Grå himmel over Dachau. Nesten hele parkeringsplassen, der noen få politibiler sto spredt, var dekket av snø. Jeg ble ført bort til en av bilene der en annen betjent satt og ventet på oss. Jeg ble plassert i baksetet, så kjørte vi av gårde, alle tre.

Selv om jeg gjerne skulle tatt en nærmere titt på omgivelsene, klarte jeg ikke å konsentrere meg. Jeg holdt øye med de to gravalvorlige mennene i forsetet, bryskheten og kulda skremte vettet av meg. Hva ville de gjøre med meg? Hvor var vi på vei?

Etter en lang stund nærmet vi oss en bygning som så ut som et fengsel. Hjertet mitt begynte å slå som en hammer. Selv om jeg satt, begynte beina mine å skjelve. Jeg la merke til at det var gitre foran vinduene, men også mennesker som beveget seg fritt over gårdsplassen, eller bort fra den. Ingen vakter. Mange svarthårede. Jeg innbilte meg å dra kjensel på en av mine landsmenn. Med den ene hånda fiklet han med et bønnekjede, slik gamle mennesker gjør hjemme i Irak.

Vi stanset foran en mindre bygning og gikk ut av bilen. Håndjernene ble fjernet. Jeg fikk tilbake ryggsekken og ble tatt med til et rom. Der ventet jeg en liten stund, til to menn i sivile klær kom inn. Den lyshudede sa: «Hei», den svarthårede hilste meg på arabisk og sa: «As-salamu alaikum.»

Det gjorde ubeskrivelig godt å høre morsmålet mitt igjen. Endelig et menneske jeg kan snakke med, tenkte jeg. Han så snill ut, var velkledd og glattbarbert.

Politibetjentene forlot rommet, og de nye følgesvennene mine tok meg med til et nytt venterom. Så ble de borte, de også. Det satt allerede tre menn og to kvinner i rommet. Ingen sa noe. Jeg ble sittende og gruble en lang stund, så sjekket jeg innholdet i ryggsekken. Nesten alt var på plass. Beltet også, men de fem hundre dollarene manglet. De fire Marlboro-pakkene var også borte. For noen drittsekker.

Plutselig sto den svarthårede mannen foran meg.

«Alt i orden?»

«Ja, takk! Hvor er jeg? Og hva slags sted er dette?»

«Du er i München, dette er et asylmottak.»

«Hva kommer til å skje med meg nå?»

«De kommer til å registrere personalia og gi deg et ID-kort. Men ta det med ro! Det er fort gjort. Etterpå blir du plassert på et sted som heter Zirndorf. På asylmottaket der. Her i München er det ikke plass lenger. Alt er fullt. Bussen står klar foran bygningen her fra klokka ett.»

«Jeg må vel ikke i fengsel?»

«Du har rett til asyl. Men du må betale en bot fordi du har oppholdt deg illegalt i landet. Det var derfor de tok fra deg pengene du hadde med deg. Hadde du meldt deg til politiet med det samme, hadde du sluppet billigere unna.»

«Kan jeg ta en telefon? Jeg har ikke tenkt å bli her, jeg må videre til Paris.»

«Ikke gjør noe dumt nå! Fingeravtrykkene dine ble registrert her og sendt videre til de andre europeiske landene. Du kan ikke søke om asyl noe annet sted. Bare her i Tyskland, hvor du ble plukket opp. Reisen din ender her. Dette er siste stopp i Europa. Det er bare å venne seg til tanken først som sist!»

Mannen tok farvel og gikk tilbake til rommet ved siden av. På veien ut ble han stående et øyeblikk i døråpningen før han snudde seg mot meg igjen. Han ga meg et vennlig smil.

«Zirndorf er ditt Paris nå. Du kan ringe derfra.»