Maia Kjeldset Siverts

Det ble en rotte!

Til Tania og Jon

Innhold

Forord

Ventetid

Når ekskjæresten banker på

Hvem er jeg?!

Melodi Grand Prix

Gravfølge

Stille!

Han oppdaget verden først

En slem fyr

Elefantenes gravplass

Vågen kurbad

Fuglekongen

Gorilla

Hestens år

Sommerfuglkvinnen

Om oppdragelse

Melkehvit mann

Repertoar

Biltema

Fuglene twitrer på himmelen

Den som googler seg selv

Hopp, snakk, spis

Oppskrift

I teateret hvor alt er lov

Ut av familien

En venn er en av samme kjønn

Flaskepostfamilien

Siv og Ola og hvit katt

Det som ikke dreper deg

Ingvild skriver

Skriften

Svidd skjegg

Bollywood

To som heter Picasso

År 2083

Hvem vil klemmes?

Den neste Vigdis Hjorth

Neste bok

Forord

Alle mine tekster handler om emosjonsregulering. Nå skal du lese boka.

Ventetid

Det er en mann som sover i hundre år og ikke vil bli vekket av noen prinsesse. Hvis du kysser ham og han våkner, blir han rasende. Han vil bare sove. Kysser du ham, har du det gående.

Når ekskjæresten banker på

Jeg åpner døra og ser eksen min. Hun er naken, håret farget rødt. Ja vel. «Jeg har tenkt litt, og jeg elsker deg,» sier hun. Jeg ser mot skrittet hennes. «Hørte du hva jeg sa,» sier hun. «Jeg hørte hva du sa,» sier jeg. «Du er vanskelig å lese,» sier hun. «Whatever,» sier jeg. Jeg skyver døra mot meg. «Jeg mener det,» sier hun, «jeg elsker deg.» «Dette har jeg ikke tid til,» sier jeg.

Hun vil presse seg inn i leiligheten min, velter en boks med skokrem. «Dette er masete, kunne du ikke heller sendt en mail?» sier jeg. Hun legger seg i sofaen og spør om hun kan sove litt hos meg. «Nei, jeg skjønner ikke hvorfor du spør om det, selvfølgelig kan du ikke det. Du er naken, hvordan kom du hit, tok du taxi?» sier jeg.

Hun breier seg i sofaen, later som om hun sover. Hun likner en stor marsipangris. Jeg vil dekke henne med et pledd og tenke at det er en overdimensjonert, stygg hatt. Hun har lukket øynene. «Det er litt morsomt at jeg er naken,» sier hun og sukker tilfreds. «Du er bare oppmerksomhetssyk,» sier jeg. «Slutt å gjære i den sofaen, du er trist å se på,» fortsetter jeg. Hun ler uansett hva jeg prøver på.

Lungene skriker etter røyk. Jeg tvinges til å krype rundt på gulvet, leter etter en lighter, finner en peanøtt. «Flytt deg,» sier jeg og begraver armen under sofaputen. Der ligger lighteren.

Jeg tar en røyk på verandaen. Jeg ser henne gjennom vindusglasset. Hun klør seg på kneet. Armene hennes er lengre enn før? Hun legger seg til rette og kniper igjen øynene. Jeg lener meg mot dørkarmen. «Tror du at ingen legger merke til deg?» sier jeg. Hun svarer ikke. «Tror du at du kan bli boende hos meg, og at ingen vil merke noen forskjell? Fy faen, du er dum,» sier jeg.

Jeg blåser røykringer og venter på høsten. På den andre siden av veien ser jeg et homofilt par kline på verandaen sin. Det er lett å være homofil. Jeg snur meg mot henne. Jeg lurer på hvordan det ville vært om hun ble boende og var slaven min. Etter en stund begynner hun å gni beina mot sofaputen, tar en bit av sofaputen. Hun vet at jeg ser på henne. Hun tror at en naken kropp er nok. Hun tror hun er hjemme, hun tror kjærligheten overlever alt.

Jeg stumper røyken i blomsterbedet. «Jeg lager pasta,» sier jeg. «Du har ikke noe fisk, da?» sier hun. Jeg ser på munnen hennes mens hun snakker. Den er absolutt rød. Og den ser myk ut. Men den er kjedelig. «Du har ikke like fine pupper lenger,» sier jeg.

Lange lattertråder ramler ut av henne. «Jeg har ikke like fine pupper lenger … Men du er fantastisk fra topp til tå! Hengepungen, den lille fleskemagen – kroppen din tar pusten fra meg,» sier hun. «Jeg er påkledd,» sier jeg. «Nå er du avkledd, i mitt hode er du alltid avkledd,» sier hun.

Jeg blir stående og se på henne. «Når tenker du å dra?» spør jeg. Hun blunker til meg. «Jeg får ikke sove, jeg hadde gledet meg til å sovne hos deg,» sier hun. «Du er jævlig trist å se på,» sier jeg. Da farter hun ut på verandaen. «Fornærmet? Naboen kan se deg,» roper jeg og går mot kjøkkenet. Hun svinser etter meg og messer om Syria-konflikten. «Nå må du roe deg ned, jeg er altfor sulten,» sier jeg.

Hun lener seg over meg og lukter signaturlukten sin. Hun er liten i armene mine. Fingrene hennes presser seg inn i ryggen. Personligheten min omstruktureres. Jeg legger kinnet mot det gamle hodet, det lukter fruktig. Vi skal aldri ha sex igjen, det kjennes rart å tenke på. Magen rumler. Aldri mer Antichrist-knulling i dusjen.

Jeg løsner grepet og går forbi henne, ser etter noe spennende i kjøleskapet, finner bare grønnsaker. Fuck this. Jeg setter på komfyren, trekker for gardinene, leter etter matoljen. Hun ser at jeg er langt unna. Jeg er ukul og grå, jeg er litt som 90-tallet. «Hvorfor er jeg her?» sier hun og stryker seg over de bare armene. Jeg skyver henne til siden og skjærer opp løk. «Det er litt hyggelig å ha meg her?» sier hun. Løken blir sakte brun. Jeg leker litt med mobilen.

«Jeg har ombestemt meg, du kommer ikke til å få noe mat,» sier jeg. Hun piller på magnetene på kjøleskapdøra, klistrer sammen en setning. «Jeg kan spise rester,» sier hun. Jeg snur meg og stirrer på den entusiastiske eksen min. Hun skulle vært en vedkubbe, en jeg tegnet et ansikt på. Vedkubben kunne stått på bokhylla. Det hadde vært en fin relasjon. Lite snakking, få misforståelser, ingen overraskelser. Et par pornofilmer og dipp. Wilson, kunne jeg kalle henne.

Hun gjentar at hun kanskje kan få litt av gårsdagens rester og åpner kjøleskapet. Så oppdager hun den gamle melken og kjøleskapdøra smekker igjen. «Kanskje jeg bare skal gå,» sier hun. «Du trives jo best i eget selskap, eller på Facebook.» Jeg danderer løken i panna. «Sant nok,» sier jeg.

Hun nøler. «Det er slitsomt å være naken,» sier hun, «jeg elsker å lure meg selv.» «Synd for meg, synd for deg,» sier jeg. «Jeg tror vitenskapen kan forklare hvorfor jeg kom,» sier hun, «når jeg kommer hjem, skal jeg sende deg en vitenskapelig artikkel som forklarer atferden min.» Jeg snur meg og ser på henne, ser på alt det hvite, alt som kan surne og syte.

«Jeg vet hvorfor du kom,» sier jeg, «du føler for mye.» Hun fniser og rister på hodet. «Morsomt at du forsøker å gjette, men du tar feil,» sier hun og går ut av kjøkkenet. Hun blir stående midt på stuegulvet, der sola møter føttene hennes.

«Jeg står i hjemmet ditt, det er da noe,» sier hun. «Du bor her fortsatt, utsikten er den samme, du er den samme og ingenting er tapt,» sier hun. Jeg drar i armen hennes. «Nå må du faktisk gå,» sier jeg, «du kan plukke opp alle hårstråene dine, og så kan du gå.» Hun ler, innbiller seg at jeg tuller. Hun drar hånden langs veggen. «Jeg har vært naken i denne leiligheten så mange ganger,» sier hun. «Det var ikke like morsomt denne gangen.» Jeg skyver henne mot entreen. Hun gjør seg unødig tung i kroppen. Jeg skyver som en helt.

Hun blir stående i entreen, kanskje venter hun på et svar. Jeg blokkerer inngangen til stua. «Nå må du få opp farten,» sier jeg. «Jeg er litt kald,» sier hun og plukker en grønn hanske fra kurven. Hun blir stående med hansken klemt mot magen. «Ut!» sier jeg. Hun åpner døra. Jeg følger etter henne. «Du kan få en hadetklem,» sier jeg. Hun lyser opp og lener seg mot meg. Jeg tar fra henne hansken. «Da så,» sier hun.

Jeg ser etter henne. Hun går nedover gata med nakne, små skritt. På noen sekunder har hun mistet all spenst. Hun putrer ut av syne. Jeg lukker og låser døra. Jeg skifter skjorte og spiser stekte grønnsaker.

Så tenker jeg på å bestille ti røde roser til adressen hennes, bare for å være slem.