Flamme Forlag . Oslo . 2018

AV SAMME FORFATTER

En del av historien (roman, 2009)

Det bestandige (roman, 2013)

Tre Jo Nesbø og et båtsportkart (fortellinger, 2014)

Ingen ting her (boksingel, 2016)

Ellen Mari Thelle

Bernard banker på

1

Alle disse årets hendelser og livet. Å lete hjelper ingen verdens ting. Savn har ingen form. Det er konstant. Du liker ikke tanken, legger deg over på ryggen, men får plutselig krampe i leggen, løfter benet og rister forsiktig. Hva skal jeg gjøre? tenker du og går ut på kjøkkenet, drikker et glass vann.

En bil kjører bortover veien. Frontlyktene skjærer gjennom mørket.

Neste morgen er det sol. Men det er ikke derfor du tenker at nok er nok. Det er tiden. Den er inne. Du skal reise bort nå og aldri mer komme tilbake. Det er ikke lenger noe som holder deg igjen. Det er følelsen. Ingen familie, ingen venner, ingen jobb, ingen katt. Kattungen var det jo jeg som fant. Den lå i gresset, hadde en flenge på magen der noe rødt og glinsende tøt ut. Noen måker satt på plenen like ved. Jeg hufset dem vekk, la den døde kroppen i et håndkle og bar den opp til deg. Du tok den lille bylten imot, sa ingen ting, bare løftet den inn mot brystet og lukket døren.

En uke senere så jeg deg gå bortover innkjørselen med en koffert i hånden. Du hadde den blå frakken og hatten på. Siden har jeg ikke sett deg. Det har aldri skjedd før. Og vi har bodd i samme boligblokk i snart seksti år. Selv om jeg aldri har pratet noe særlig med deg, tenker jeg at du må ha reist langt, med et betydelig ønske om aldri mer å returnere, at du for eksempel har dratt til Lisboa med båt for å dø.

Selv har jeg aldri vært i denne byen ved Atlanterhavet, men du vet kanskje at det bare er å finne frem til de sengotiske ruinene fra klosterkirken Igrejo do Carmo og deretter spasere nedover gaten, i retning elven Tejo. Kun et kvartal lenger ned, i enden av veien på din venstre side, ligger kafeen Brasileiro. Her går du nå trappen opp til andre etasje, ser lysekronene av krystall i taket og de kubistiske maleriene på veggene mens du rusler mot terrassen der du setter deg ved et bord, bestiller en kopp kaffe og betrakter de forbipasserende i Rue Garrett.

Kaffen du får servert er søt. Det overraskende i dette sødmefylte bringer uttrykk som eiendommelighet og stivnet ubehag til bevisstheten. Du skjønner ikke hvorfor, og din umiddelbare reaksjon er å avvise ordene og heller omfavne noe annet, som bildet av aske som spres av vinden, eller ideen om at et landskap er en strålekrans av liv og en drøm bare er en drøm. Men så vet du ikke om du er enig. En eng eller et jorde er mer enn aksen som vokser, gresset som kiler eller felt av eiketrær som strekker seg mot himmelen. Bedre da å drikke kaffen i stillhet, tenker du, og se på de menneskene som går forbi. På damen som kommer gående mot deg på den andre siden av gaten, for eksempel. Hun har veske i den ene hånden, handlenett i den andre, brune, lave sko, lysebrun kåpe, briller med mørk innfatning, grått, bølget hår. Hun ser bestemt ut. Kanskje preget av alt hun må rekke. Hun skal holde middagsselskap. Kollegaer av mannen hennes fra universitetet kommer klokken åtte i kveld. Hun må huske å handle lammekjøtt, auberginer, tomater, kål, rødvin, brød, olje. Hvordan skal hun få med seg alt hjem? Så er hun borte. Fra høyre kommer i stedet to ungdommer. De har det åpenbart ikke travelt. De tar seg tid til å stoppe opp på fortauet like nedenfor deg og le.

Glade barn plager deg. Det har de alltid gjort. Du drikker mer kaffe, lurer på om dette kan være rett tidspunkt å åpne pakken med sigaretter du kjøpte da du ankom byen i morges. Du stikker hånden ned i frakkelommen, løfter pakken opp, legger den på bordet.

Himmelen over denne fremmede byen er høyere enn hjemme. Du bestiller enda en kopp kaffe og ser på dette blå lerretet som folder seg ut over hodet ditt og på de hvite skyene som tårner sammen i søyler og kolonner over havet. Det er fint. Det er faktisk det. Noe er i ferd med å løse seg opp inni deg. Som om glemsel er avstand i tid og rom. Du kjenner det som en forskyvning av et press i brystet. Du bestemmer deg derfor for å spasere tilbake til ruinene av klosterkirken etterpå. Alle trærne rundt den vesle plassen der. Det veldige grønne i kontrast til steinen. De tette trekronene. Bare sitte innunder løvtaket, kikke opp.

Mens du tenker dette, ser du plutselig en skikkelse komme gående mot deg i Rue Garret. Du merker det umiddelbart, at alt ved mannen, fremtoningen hans, frakken, stokken, farten, bevegelsene, alt minner om Karlsrud, og fordi det åpenbart ikke er nok avstand i tid og rom likevel, får dette deg til å tenke på lille Romeo, som vel er hovedgrunnen til at du nå sitter her i en fremmed by ved Atlanterhavet og lengter etter noe større enn det du har. Noe du kan gå helt opp i, som er mer betydningsfullt enn livet selv.