INGER-LISE JOHANNESSEN

THERESE

Mammas historie

publicom forlag AS

Tittel: Therese – mammas historie

Forfatter: Inger-Lise Johannessen

Intervjuene er gjort av Monica Flatabø

Psykiater Schack Lystrup er fritatt fra taushetsplikten av Inger-Lise Johannessen.

© Publicom forlag 2013

www.publicomforlag.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Omslag: Publicom forlag – Benjamin Haffner

Omslagsfoto: privat

Design: Prograph AS – Øyvind Grøtting

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

Faksimiler fra VG og Dagbladet. Fotografiene av Inger-Lise og døtrene i dag er tatt av Astrid Waller/All Over Press.

Øvrige foto: privat/Inger-Lise Johannessen.

Publicom forlag AS

Strandparken 3

3187 Horten

ISBN: 978-82-830-4015-9 (epub)
ISBN: 978-82-92625-93-4 (trykk)

1.

Det er tjuefem år siden jeg mistet jenta mi. Jeg har savnet henne hver eneste dag siden noen tok henne fra meg. Ingen vet hva som skjedde med Therese, ingen kan si om hun lever eller om hun er død. Uvissheten har drevet meg til vanvidd. Jeg har levd i håpet, jeg har gitt opp, for deretter å klamre meg til nytt et håp.

Jeg har vært lagt inn på psykiatrisk sykehus, jeg har skåret meg selv opp, jeg har forsøkt å ta livet av meg.

Jeg har begynt på nytt. Og på nytt. Men ingenting hjelper på savnet av jenta mi. Hun er borte. Kanskje lever hun et sted. Kanskje er hun død. Jeg vet ikke. Jeg vet bare at jeg dør litt for hver gang jeg kjenner på savnet. På uvissheten. På frykten om at det har skjedd henne noe forferdelig.

Frykten hogger i meg når jeg minst venter det, frykten vil ikke slippe, frykten har blitt en del av meg. Det samme gjelder skyldfølelsen: Hvorfor kunne jeg ikke hjelpe henne? Hvorfor lot jeg noen ta henne fra meg?

Jeg bor i dag på Åmot i Buskerud, noen mil fra Fjell og Drammen der jeg tidligere bodde, og der Therese forsvant. Jeg er gift, har hus, stasjonsvogn og hund. Jeg har god kontakt med mine to voksne døtre: Elena og Tine har blitt to flotte og fornuftige jenter, og er bosatt ikke så alt for langt unna. Jeg er så heldig å ha ett barnebarn. Og om litt kommer ett til.

Jeg forsøker å leve så normalt som mulig. Til tider greier jeg også det, men som regel ikke.

Fortiden er for tung. Uvissheten så fortvilende. Jeg er utrolig glad i menneskene rundt meg, kjenner meg veldig heldig, det er ikke alle som kan elske og samtidig bli elsket. Likevel sliter jeg. Til tider i overkant mye. Noe vesentlig er ødelagt inni meg. Jeg har mer enn nok med å forsøke å leve, fra dag til dag.

Therese-saken, som forsvinningssaken er blitt kjent som, er etter norsk lov foreldet etter tjuefem år. Denne tjuefemårsregelen er absurd. Fra mitt ståsted er ikke «saken» foreldet. Jeg lever med fortvilelsen hver eneste dag. Therese roper og skriker inni meg, og jeg roper og skriker etter henne. Sånn har det vært siden hun forsvant og sånn vil det være til jeg finner henne igjen, eller til jeg ikke er mer.

Therese-saken er en av norgeshistoriens største kriminalsaker. Store ressurser ble satt inn. Etterforskningen var omfattende, på det meste jobbet 100 politimenn og kvinner med saken: I løpet av det første året ble 1 721 personer avhørt én eller flere ganger. 10 640 personer ble sjekket ut av saken. 4 145 biler ble undersøkt. Alle røde Volvoer på Østlandet ble undersøkt. Totalt kom det inn 4 645 tips. 13 685 observasjoner ble registrert. Mistenkte ble avhørt og sjekket ut. I mangel av konkrete spor, måtte man undersøke alle eventualiteter, alle retninger, samtidig.

To år etter at Therese forsvant, la politiet saken på is. Tre ganger etterpå ble saken gjenopptatt, for så å bli lagt bort igjen.

Politiet har de siste årene ikke gjort mye, men de har åpnet arkivet for andre. Nylig har de stilt etterforskningsmaterialet til rådighet for tre kriminologer som har vært engasjert av min advokat, Fridtjof Feydt. De har forsøkt å se på materialet med nye øyne. Forsøkt å finne fram til mulige forklaringer. Via advokaten min har jeg blitt fortalt at de har funnet interessante ting, og at de ville at politiet skulle etterforske dette før saken ble foreldet. En del av meg jubler over dette, men en del av meg har også problemer med dette. Det gjør så vondt. Jeg husker med gru Thomas Quick-marerittet på nittitallet. Den gang klappet jeg fullstendig sammen. Jeg skal fortelle mer om det etter hvert. Men først må jeg fortelle om hva som skjedde da Therese forsvant og livet mitt gikk i knas.

2.

3 juli 1988: En varm sommerdag på Fjell, seks kilometer fra Drammen sentrum. Vi hadde vært hos mamma og pappa på familiemiddag. Flere naboer og venner var ute da vi kom hjem, barna lekte og de voksne satt og pratet. Det var fint vær og ingen hadde lyst til å gå inn. Therese og Elena ble derfor værende ute og leke med de andre.

Skoleferien hadde vart i to uker. Vi skulle ikke reise noen steder, men bare kose oss hjemme. Therese, Elena og jeg hadde vært på utebadet i Drammen flere ganger allerede. Vi hadde også vært med noen naboer på stranda. Therese elsket å bade. Jeg husker smilet hennes i vannet og de nye fortennene som så vidt hadde begynt å vokse ut.

Mens sola skinte over blokka vår på Fjell denne ettermiddagen gikk jeg opp for å hente litt saft. Da jeg kom opp i leiligheten i femte etasje, satt Jesus, mannen min, i sofaen og så på fotball. Jeg gikk inn på kjøkkenet og blandet rød saft til ungene, gikk ned uten å si ha det. Therese og Elena fikk saften, og jeg gikk opp for å hente en campingstol. Jesus satt fortsatt foran tv-en. Da jeg kom ut igjen, satte jeg meg ned sammen med naboene. Jeg fikk kaffe. Ble sittende og skravle med Trine-Lise og de andre naboene. Vi spiste kake og koste oss. Ungene lekte fint. Men skyene begynte å trekke seg sammen.

Vi satt en stund utenfor blokka, drakk kaffe og hygget oss. Da jeg følte at jeg ikke kunne utsette det lenger, brøt jeg opp fra det hyggelige laget for å sette på en klesvask. Jeg gikk bort til Therese og Elena, som da var på lekeplassen, for å fortelle dem at jeg skulle ned i vaskekjelleren. Jeg ga dem beskjed om at de måtte leke der de var og ikke gå andre steder.

Deretter gikk jeg opp til leiligheten for å hente klær. Jesus satt foran tv-en, og jeg gikk deretter ut med skittentøyskurven. Gikk de fem skrittene bort til heisen og kjørte ned til vaskekjelleren, der jeg sorterte tøyet til en fargevask og en hvitvask.

Da det var gjort, tok jeg heisen opp igjen. Oppe i leiligheten oppdaget jeg at det begynte å regne. Idet jeg skulle gå ned for å hente jentene, ringte det på callinganlegget. Det var Therese og Elena. De lurte på om de kunne få være lenger ute og dessuten få en paraply. Greit, sa jeg, jeg kommer ned med paraplyen. Therese og Elena ventet utenfor idet jeg kom, det samme gjorde en venninne som het Malen. De voksne hadde gått inn. Jeg sa at de kunne få være ute litt til, men bare rett utenfor blokka, og bare litte grann, for de måtte snart inn. Therese smilte: «Kommer snart», sa hun.

Therese smilte:
"Kommer snart", sa hun.

Jeg hadde ikke vært lenge oppe i leiligheten før Elena og hennes venninne Malen kom inn. De lurte på om de kunne gå til kiosken. Jeg sa ja til det, men spurte samtidig om hvor Therese var. Svaret var at Therese ikke ville være med til kiosken, hun skulle isteden opp til Anette, en nabojente i åttende etasje. Elena fikk på seg litt mer klær, og så forsvant hun ut døra sammen med Malen. Jeg gikk deretter bort til kjøkkenvinduet og derfra kunne jeg litt etter se Elena og Malen gå rundt hjørnet av blokka. Jeg forflyttet meg deretter raskt til stuevinduet der jeg kunne se dem gå opp mot broa og kiosken ved senteret. Jeg kunne se at de gikk inn i kiosken. Jeg ble stående. Jeg pleide alltid å gjøre det. Jeg var litt engstelig av meg, det var ikke første gang. Therese tenkte jeg ikke så mye på, beskjeden om at hun var hos Anette gjorde at hun forsvant fra den engstelige delen av radaren i meg. Therese var dessuten ni år gammel, tre år eldre enn søsteren Elena.

Det regnet fortsatt da Elena og Malen kom ut fra kiosken, jeg så ingen andre enn de to, og jeg fulgte dem med øynene den samme veien tilbake mot blokka. Jeg flyttet meg til kjøkkenvinduet da de rundet hjørnet. I neste øyeblikk ringte Elena på callinganlegget. Jeg slapp dem inn via dette. Da de var oppe, spurte jeg om de hadde sett Therese og Anette leke nede i gangen.

Nei, det hadde de ikke gjort.

– Therese er nok inne hos Anette, sa Elena.

– Greit, sa jeg.

Og så tok jeg av Elenas ytterklær og ga beskjed om at de kunne være inne her med pappa, så skulle jeg gå og se etter Therese.

Først tok jeg heisen ned til vaskekjelleren. På vei ned fikk jeg øye på sykkelen og paraplyen til Therese gjennom et glassvindu i heisen. Jeg stusset litt ved dette. Therese pleide aldri å ta med seg sykkelen inn i oppgangen. Vaskeprogrammet var ferdig. Jeg heiv klærne i tørketrommelen, og gikk fort opp til første etasje. Der, i inngangspartiet, så jeg det samme som jeg hadde sett fra heisen: sykkelen til Therese, og paraplyen som lå oppslått ved siden av.

Dette var merkelig. Nå ble jeg litt engstelig.

Jeg gikk ut av døra og ringte på callinganlegget til Anettes familie. Moren til Anette, Jorunn, svarte. Jeg spurte om Therese ville komme hjem nå.

Nei, Therese var ikke der.

– Er hun ikke der?

– Nei.

– Men hun har vært der?

– Nei.

– Og Anette?

– Hun er her.

Hm, tenkte jeg, hvor er Therese da? Nå ble jeg virkelig bekymret. Merkelig. Therese pleide alltid å si ifra om hun skulle gå til noen. Hun var pliktoppfyllende. Til å stole på. Nei, dette var rart. Hvor kunne hun være?

Jeg sto fortsatt foran callinganlegget. Kunne hun være hos Marius, en av dem hun hadde lekt med ute? Jeg ringte på hos familien til Marius. Samme svar, hun var ikke der, hadde heller ikke vært der.

Uroen bredte seg i kroppen.

Herregud, hva var dette for noe?

Jeg gikk inn igjen, tok med meg sykkelen og paraplyen opp til leiligheten, sykkelen videre ut på balkongen. Jeg spurte Elena en gang til, men fikk samme svar. Jeg tok heisen ned til ringeklokkene og begynte å ringe på til andre naboer, det vil si, til to nabojenter som jeg visste at Therese av og til lekte med. Men heller ikke de hadde sett Therese.

Nå ble jeg bekymret. Mer enn bekymret.

Hvorfor sto sykkelen inne i gangen? Og paraplyen? Hvorfor hadde hun latt den ligge? Hun pleide ikke å gå ifra tingene sine.

Jeg gikk ut foran blokka og ropte på henne. Høyere og høyere. Jeg kjente pulsen steg, kjente at jeg ble varm.

Jeg gikk over veien og til blokka der en klassevenninne av Therese bodde. Ringte på. Nei, de hadde heller ikke sett Therese.

Jeg løp tilbake til gårdsplassen utenfor blokka, speidet og ropte. Hjertet mitt banket hardere og hardere. Jeg gikk opp til kiosken, snakket med jenta som sto der. Nei, Therese hadde ikke vært der. Jeg gikk ned på Fjell-senteret. Så ingenting. Panikken ble sterkere og sterkere.

Jeg gikk inn i telefonkiosken, bare noen meter utenfor blokka vår. Vi hadde ikke annen telefon. Derfra ringte jeg til pappa, spurte om Therese hadde dratt dit. Nei, det hadde hun ikke, de hadde ikke sett henne siden vi dro derfra tidligere på dagen. – Men jeg finner henne ikke, sa jeg. Og forklarte at jeg hadde ringt på til venninner og at jeg hadde lett uten å finne henne. Pappa svarte at han skulle komme med en gang. Han sa at han skulle ta med bilen og så skulle vi kjøre rundt til andre klassevenninner. Vi tenkte spesielt på en som het Ann-Kristin, at Therese kanskje hadde gått til henne.

Panikken tok tak i meg. Jeg begynte å rope høyere, løp rundt på gårdsplassen, speidet og ropte. Naboer kom ut på balkongene og lurte på hva som skjedde. Jeg begynte å bli hysterisk da pappa kom.

Folk kikket på oss, men jeg så ingen av dem.
Jeg så bare etter Therese.

Jeg slengte meg i bilen og vi kjørte litt rundt. Jeg ropte på Therese fra et åpent vindu i bilen mens vi kjørte. Folk kikket på oss, men jeg så ingen av dem. Jeg så bare etter Therese. Det mørke håret hennes, det blå olaskjørtet. Det var som jeg hadde fått tunnelsyn. Det var bare jenta mi som kunne klart å fange oppmerksomheten min, alt annet var uklart, uviktig. Vi kom til Ann-Kristin, klassevenninnen, men hun var heller ikke der. Vi kjørte på ulike gangveier, men nei, heller ikke der. Pappa begynte å bli virkelig urolig nå. – Dette ligner ikke Therese, sa han. – Men dette går nok bra, jenta mi, vi finner henne nok.

Vi kjørte tilbake til blokka der vi bodde, det vil si, vi parkerte på parkeringsplassen i Lauridz Hervigs vei 74 A. Ringte på til Jesus, men han svarte at Therese fortsatt ikke hadde kommet.

Pappa og jeg tok heisen opp i 6. etasje, til Malen og hennes familie. Det hadde nå gått to timer siden Therese forsvant. Jeg gråt, kjente hysteriet herje i hode og kropp, gråt og gråt. Etter hvert kom Elena og mannen min også hit. Jeg gikk hvileløst fram og tilbake i stua, kikket ut av vinduer og ut fra balkongen. Moren til Malen holdt rundt meg, trøstet meg. Moren min kom også. Jeg satt stadig i armkroken til både mamma og pappa, vi forsøkte å trøste hverandre så godt vi kunne.

Noen måneder tidligere, 17. mai det samme året, opplevde jeg også at Therese forsvant. Også da ble jeg redd. Også da kjente jeg panikken spre seg i hele meg. Therese gikk i barnetog gjennom Drammen. Jeg så henne passere. Hun var så fin i hvit bukse og hvit skjorte med et smalt, rosa belte i midjen og hvite mokasiner. Avtalen var at vi skulle møtes i byparken, hun skulle stå ved skolens fane når barnetoget var over. Elena og jeg kom til parken. Vi fant ikke Therese, ikke lærerinnen, ikke noen av klassevenninnene. Det var enormt med mennesker. Sånn det pleier å være på 17. mai. Jeg dro med meg Elena, fram og tilbake. «Har du sett Therese?» spurte jeg de andre foreldrene. «Har du sett Fjell skole?» Jeg holdt Elena hardt i hånda, trakk henne etter meg mens jeg løp rundt med bankende hjerte. Jeg var så redd, selv om jeg ikke hadde noen grunn til det, for at noe skulle skje. Ikke med Elena eller meg, men med Therese. Plutselig fikk jeg øye på henne! Hun sto sammen med klassekameratene, smilende og blid. Tårene mine trillet. Jeg måtte ta meg sammen og snu meg bort sånn at folk ikke skulle tro jeg var helt gal. Jeg kan ikke forklare hvorfor jeg var så redd for at det skulle skje noe med Therese. Det var jo ingenting logisk ved det. Hvorfor i all verden skulle det hende noe med henne? Den snille, forsiktige jenta mi som alltid spurte meg om lov før hun gikk noe sted? Likevel var det en magefølelse jeg hadde – noe fælt kom til å skje.

Jeg begynte å uroe meg for Therese våren samme året som hun forsvant. På den tiden jobbet jeg husmorskift på Osram-fabrikken i Drammen om kveldene. Da jeg gikk av bussen og opp til Fjell og så jeg opp mot kjøkkenvinduet, og der sto hun. Hun ventet ofte på meg, tittet frem fra gardinene. Therese ville så gjerne si natta til meg før hun sovnet. Da jeg fikk øye på henne vinket jeg alltid, og så vinket hun tilbake. Det var så trygt å se Therese der i kjøkkenvinduet. Hvis hun en sjelden gang ikke sto der, fikk jeg en nagende følelse av uro med én gang. Da fortet jeg meg opp, låste meg inn og så etter om skoene hennes var i gangen. Var de der kunne jeg puste lettet ut.

Den kvelden Therese forsvant kjente jeg igjen panikkfølelsen fra 17. mai. Men nå bruste den verre enn noen gang tidligere. Jeg følte at jeg ikke fikk puste, pulsen slo i ørene. Hvor var Therese?

Det ble bestemt at vi måtte kontakte politiet. Hos Malen og familien hadde de hustelefon. Moren til Malen ringte. Politiet stilte mange spørsmål, jeg synes det tok en evighet, og ropte at de måtte komme straks, moren til Malen forsøkte å roe meg ned, men nei, jenta mi er forsvunnet, de må komme nå.

Moren til Malen tok deretter med seg Malen og Elena og gikk ned til leiligheten vår. Hun tenkte klart. Hun ville skjerme ungene.

En halvtimes tid etterpå kom to uniformerte politimenn. Jeg var redd fra før, men nå ble jeg enda mer redd. Hvorfor skulle politiet komme hit? Skulle de lete etter jenta mi?

De har tatt henne, ropte jeg, de har tatt henne!

Jeg vet ikke hvorfor jeg ropte akkurat dette til de to politimennene, men det var det jeg gjorde.

På spørsmål forsøkte jeg å fortelle om hva jeg hadde gjort for å finne henne. Men det var ikke lett, stemmen snørte seg, jeg måtte stadig gråte, innimellom hyle, hodet gled nærmest fra kroppen, det var som om noen trakk dem i hver sin retning, rev og slet. Jeg var gravid i fjerde måned, ikke noen formildende omstendighet i denne situasjonen. Og så ble alt mørkt.

Jeg besvimte.

Svein Ødegård,

Politietterforskeren som jobbet med Therese-saken døgnet rundt

«Jeg tenker fremdeles på Therese»

Da telefonen ringte ved halv elleve-tiden om kvelden søndag 3. juli 1988, ante ikke politimannen Svein Ødegård at den skulle forandre livet hans.

Han og kona Unni hadde lagt seg allerede før kveldsnytt. De var slitne småbarnsforeldre og ønsket seg bare en rolig natt. Men allerede etter en halv time ringte fasttelefonen i førsteetasje. – Ta den du, det er sikkert jobben, sa Unni. – Jeg skal ikke på jobb nå, altså, sa Svein idet han satte føttene på gulvet og gikk ut av soverommet. Nede fra førsteetasje hørte Unni mannens morske stemme: – Javel, ja. Akkurat. Hvor lenge har hun vært borte?

Da Svein kom inn på soverommet igjen var det med langsommere skritt. Han sa at en jente var forsvunnet på Fjell. Hvis hun ikke var kommet til rette i morgen tidlig måtte han inn for å avhøre vitner. – Men det går nok bra. De finner henne sikkert snart, sa Svein. Han var ikke bekymret, men ordene ble likevel hengende i lufta. En ni år gammel jente hadde vært borte i tre timer. Et sted på Fjell satt en mamma og pappa som opplevde alle foreldres mareritt akkurat nå. Svein sov ikke godt den natten, og grytidlig neste morgen var han på veien. Ni år gamle Therese Johannessen var fremdeles sporløst forsvunnet.

I løpet av den første natta gikk et hundretall frivillige manngard for å lete. De gikk i mørke og i regn. De søkte i skogen og langs bratte skrenter, for kanskje hadde hun skadet seg sånn at hun ikke greide å gå hjem på egenhånd. De lette i kjellere og under biler, for kanskje hun hadde søkt tilflukt i det kraftige regnet? De gikk fra dør til dør, de ba folk om å sjekke i bodene sine. Men ingen fant Therese. Da Svein Ødegård svingte inn foran blokkene på Fjell tidlig mandag morgen var det tomt på plenen og på lekeplassen. Naboene var inne i leilighetene sine, de reagerte med sjokk og vantro. Therese Johannessen hadde blitt bortført, og nå hastet det å finne henne. Men hvor var hun blitt borte? Var det i videokiosken? På broen? I oppgangen?

– Jeg var så sikker på at vi skulle finne henne. Det er fremdeles uvirkelig at hun ennå er borte, sier Svein Ødegård.

I dag er han pensjonist, men fremdeles tenker han på Therese og det plager ham at ingen har greid å finne henne.

Mandag 4. juli i 1988 var stemningen blant politiet innbitt. Alle var overbevist om at de kom til å finne Therese. Men det hastet, hvis de skulle ha håp om å finne henne i live.

Svein fikk beskjed om å snakke med Inger-Lise. Hun lå sterkt nedbrutt på sykehuset i Drammen og prøvde så godt hun klarte å svare på spørsmål. Svein husker at hun hadde problemer med å snakke, hun hikstet frem ordene. Hver setning var en kamp.

– Noe av det første jeg skulle gjøre var å danne meg et godt bilde av Therese. Var hun en jente som kunne la seg lokke med av fremmede? Var hun hun utadvendt og nysgjerrig, eller mer tilbaketrukket og forsiktig. Fra første stund var Inger-Lise krystallklar: Therese ville aldri frivillig ha blitt med fremmede, sier Svein Ødegård.

Flere politibetjenter var innom Inger-Lise denne første dagen etter at Therese var borte, men Inger-Lise knyttet seg kun til én.

Slik gikk det til at Svein Ødegård fikk ansvar for ta seg av familien Johannessen, men også for å avhøre Inger-Lise.

Hver dag besøkte han henne. Hver dag spurte hun: – Er det noe nytt?

– Det var en fin balansegang mellom å gi henne håp, men ikke for mye. Vi trodde jo mange ganger at vi sto overfor et gjennombrudd. Men så tok saken en ny vending og vi sto på bar bakke igjen. Det hendte besøkene til Inger-Lise gjorde meg fortvilet. Jeg så hvordan hun led og jeg ville så gjerne gi henne gode nyheter. Samtidig var det godt å ta seg av familien. Jeg følte jeg at jeg gjorde noe meningsfylt midt i alt det meningsløse.

Å få gitt et detaljert signalement av Therese var avgjørende. Svein og Inger-Lise gikk i klesbutikker i Drammen for å finne nøyaktig de samme klærne niåringen hadde på seg kvelden hun forsvant. De gikk fra butikk til butikk, akkurat som en foreldrepar som lette etter det perfekte antrekket til skolestart. Til slutt fant de akkurat de samme klærne: et blått ola-skjørt, en rosa t-skjorte, rosa og hvitstripete sokker og hvite småsko. Klærne kom på trykk sammen med etterlysningsbildet av Therese i alle landets aviser.

Tre uker etter at Therese forsvant fra hjemmet sitt på Fjell, kom Inger-Lise på besøk hjem til Svein på Åmot nord for Drammen. Mens Elena lekte utenfor fortalte Inger-Lise at hun tok medisiner som hjalp henne til å holde de grusomme bildene av hva som kunne ha skjedd med jenta hennes på avstand.

Politietterforskerne hadde lett døgnet rundt for å finne Therese i live. De hadde vært innom alle leilighetene i de store blokkene på Fjell, de hadde lett i en fyrsentral i nærheten. De ville så gjerne fortsette å håpe, men dagene gikk.

– Forholdet til Inger-Lise kunne være vanskelig å balansere. Jeg skulle være en støtte og en som holdt henne oppdatert. Samtidig skulle jeg få frem viktig informasjon. Inger-Lise var tross alt den som kjente Therese aller best. Men i avhørene opplevde jeg det som vanskelig å gå inn på tema som hun opplevde ubehagelig. Ryktene om at Jesus ikke var faren til Therese, for eksempel. Men hvor hardt skulle jeg presse henne på det? Å støtte, men samtidig sørge for å få viktig informasjon ut av en mor som har opplevd noe så traumatisk som å miste et barn, er noe av det vanskeligste jeg har gjort i jobben min.

Ønsket om å finne Therese var brennende. Å ta sommerferie var uaktuelt for etterforskerne. De fikk ikke fred før de hadde avklart skjebnen til den lille jenta. Svein Ødegård jobbet lange dager. Kona sier hun opplevde at han ikke var hjemme på månedsvis. De kunne aldri planlegge en familiemiddag sammen.

– Hadde han kunnet sove på jobben, så hadde han gjort det, sier hun.

– Vi trodde at vi skulle løse saken før sommeren var over. Det var ubegripelig for oss at noe sånt skulle skje i Norge. Men månedene gikk. Det gikk hardt inn på oss at vi ikke fant Therese. De fleste som jobbet med saken var småbarnsforeldre. Vi kunne bare forestille oss hva Inger-Lise gikk gjennom. Therese-saken ble etterhvert mye mer enn en jobb. Jeg tenkte på henne dag og natt.

Tipsene strømmet inn. Folk på Fjell som trodde de hadde sett noe mistenkelig. Synske som mente de kunne hjelpe. Mennesker som sa naboen var av den mistenkelige sorten. Thereses forsvinning utløste norgeshistoriens hittil største menneskejakt. Over hele Skandinavia ble det vist bilder av den smilende jenta uten fortenner på tv og i aviser.

– Therese-saken fikk massiv oppmerksomhet i mediene. Det var en av de første sakene som fikk så mye fokus. Hver eneste dag sto det om Therese i avisene. Det førte også til at vi fikk en jevn strøm av tips. Alle ville hjelpe, men det var ikke alle som hadde like edle hensikter. Jeg husker det var en utfordring å vurdere troverdigheten til de tusenvis av tipsene som kom inn. Medieoppslagene kunne også være en belastning for Inger-Lise. Det hendte hun leste opplysninger i avisen som var nye for henne. Da måtte jeg ta meg en tur bort til henne og forklare. Det kunne være opplysninger vi ville skjerme henne for inntil vi var mer sikre i vår sak, men det kunne også være direkte feil.

Svein Ødegård hadde vært politibetjent i ti år da Therese forsvant. De siste åtte årene hadde han jobbet på krimmen. Han var vant til å omgås alle slags mennesker og hadde jobbet tett på rusmiljøet og vinningsmiljøet i Drammen. Svein hadde rykte på seg for å være empatisk, forståelsesfull og omgjengelig. Han fikk de opplysningene han trengte under avhør fordi folk umiddelbart følte tillit til ham. Men ingen på Drammen politistasjon hadde noen gang jobbet med en sak der en liten jente hadde forsvunnet. De hadde ingen erfaring i slike type saker.

Fem år etter at Therese forsvant sto Svein Ødegård foran hjemmet hennes på Fjell og ble intervjuet av VG.

– Jeg hadde aldri drømt om at jeg skulle stå her så mange år etterpå uten at saken var løst, sa han. På bildet ser han motløs ut, men teksten sier noe annet. – Jeg håper fortsatt på at vi skal finne ut hva som er skjedd, sa Svein Ødegård.

– Jeg ga aldri opp. Så lenge Therese ikke var funnet var det et håp. Jeg ville ikke gi henne opp.

Tilståelsen fra Thomas Quick skapte nytt håp. Var dette slutten på Therese-saken? Gikk det mot en oppklaring. Alle i politiet som hadde vært involvert i saken holdt pusten. Skulle Inger-Lise endelig få visshet i hva som hadde skjedd med jenta hennes? Skulle hun få en grav å gå til?

– I begynnelsen var jeg skeptisk til Quick. Han framsto som en gal mann som ønsket oppmerksomhet. Men etterhvert som bevisene ble lagt fram ble jeg mer overbevist.

Opplysningene Thomas Quick ga til de svenske etterforskerne om Thereses bortføring måtte sjekkes. Svein var med da Ringtjernet ble tømt for å lete etter Thereses levninger, og han var med da Quick skulle peke ut hvor han hadde gått da han skulle dumpe kroppen hennes.

– De var en skremmende opplevelse. Han ropte og skreik og var sterk som en okse. To mann måtte legge ham i bakken slik at han skulle roe seg. Hele tiden ropte han: «Borte for alltid, borte for alltid!» Jeg kommer aldri til å glemme den dagen i skogen med Quick.

I dag er ikke Svein sikker på hva han skal tro om Thomas Quick. Men han skryter av den innsatsen to av de tidligere kollegaene hans gjorde for å undersøke om svensken snakket sant.

– De snudde hver stein og gjorde en fenomenal jobb. Det kan godt hende Thomas Quick bare var en gal, oppmerksomhetsyk lystløgner. Likevel synes jeg det er tungt å tenke på at det ikke ble en ny rettssak. Det virker litt vel lettvint å bare avfeie all den etterforskningen som ble gjort i forrige runde.

3. juli i år var en vemodig dag, også for Svein Ødegård. Tanken på at det er 25 år siden Therese forsvant og at ingen har greid å finne henne er tung. Spesielt tenker han på Inger-Lise som fremdeles ikke har fått et svar på hva som skjedde med jenta hennes.

– Jeg tenker fremdeles på Therese. Ikke hver dag, sånn som jeg gjorde de første årene. Men særlig om sommeren kommer tankene om henne tilbake. Jeg tror ikke jeg kommer til å greie å legge fra meg saken helt. Ikke før jeg får et svar på hva som har skjedd med henne.

Svein Ødegård håper fremdeles på at Therese-saken skal bli oppklart.

– Vi har jo opplevd tidligere at folk har tilstått på dødsleiet. Det kan skje i denne saken også. Magefølelsen min om hva som egentlig skjedde med Therese har svingt i løpet av disse årene. Men jeg har på følelsen av at hun kan dukke opp igjen. Jeg tror Therese fremdeles er i live.