Vibecke Groth

SINGAPORE SLING

Til Anniken

Tittel: Singapore Sling

Forfatter: Vibecke Groth

© Publicom forlag AS, 2015

www.publicomforlag.no

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Omslag: Illustratørene AS - Inger Sandved Anfinsen

Ombrekking: Grøtting Grafisk – Øyvind Grøtting

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8304-037-1 (epub)
ISBN: 978-82-8304-032-6 (trykk)

Tidligere Groth-utgivelser:

Arvesynden, 2009 (krim)

Advokatene, 2006 (krim)

En fredsmeglers død, 2002 (krim)

Rederifinansiering og statsgaranti, 1978 (faglitteratur)

PROLOG

Thailand, november 1979

Det gikk i døren. Han kikket raskt på klokken. Nesten ni. Endelig en gjest. De stengte ikke baren før elleve, gjerne senere også hvis det kom kunder. Han kastet et blikk på Suria. Hun smilte til ham og nærmet seg gjesten for å ønske ham velkommen. En perle var hun. Vakker, mild, blid og arbeidsvillig. Stilte få eller ingen betingelser og gjorde det han ba henne om og mer enn det. Alt hun krevde til gjengjeld var en rimelig forsørgelse. Nok til å sende litt penger hjem til foreldrene som bodde ute på landet.

Hun hadde vokst opp på en liten gård med seks søsken. Alle jenter. Sju for mange, hadde vært farens omkved. Han klarte ikke å forsørge dem. Én etter én hadde de, etter hvert som de ble gamle nok, blitt kjørt vekk i kjerrevogn til stasjonen og toget som skulle bringe dem til Bangkok. Hver gang en datter ble tatt fra henne, hadde moren forsøkt å trøste den som skulle av sted, sagt at dette var bedre enn det som ville skje om hun forble på landsbygda. Da ville det ikke vært noen annen utvei enn å sende henne rundt til hjelp på gårdene i nærheten. Det omfattet hardt arbeid på rismarkene om dagen og i senga til bonden om natten. Kanskje kom hun en dag til en bonde som ville ha henne på heltid. Hvis hun var heldig.

På barene i Bangkok betalte de rundelig for unge, ubrukte jenter. Suria hadde ikke forstått hva de gjorde for betalingen. Hun var bare 15 år da det var hennes tur. Hun forsøkte ikke å nekte eller stikke av, men gjorde lydig som hun fikk beskjed om. Hun visste ikke hva Bangkok var. Alt hun kjente til var rismarkene, den lille gården med gummitrær og eukalyptus og de grønne åsene rundt.

Bangkoks eksosfylte luft, brølende ufremkommelige trafikk og evig gråforurensede himmel hadde nesten tatt pusten fra henne. Det var mennesker overalt. De myldret rundt på fortauene og gikk i alle retninger i høy hastighet mens biler, tuk tuk-er og mopeder føk rundt som illsinte bier og ga fra seg en kakofoni av ulyd. Solen var alltid skjult bak en tåkete himling, og det tok ikke lang tid før en blå himmel, stillhet og landsbygdas dufter var det hun fantaserte om når hun hadde tid og ork til å drømme seg bort. I baren fant hun fort ut hva arbeidet handlet om. Hun lærte seg å smile, danse, gi komplimenter på engelsk og ikke minst vurdere kundene. Hvem som ville kunne kjøpe henne fri i baren for hele kvelden. De hvite mennene likte at hun så uskyldig og glad ut og hadde lett for å le. Så da gjorde hun seg slik. Alle var fornøyde med henne, og hun slapp å ha mange kunder på en kveld.

Det var i Miss Fangs bar Håvard Jensen traff henne. Han kom for å kjøpe sex. En bekvem måte å tilfredsstille sine lyster på, syntes han. Ingen krav eller forpliktelser utover å betale avtalt beløp, og man fikk akkurat det man hadde lyst på. Suria fanget blikket hans med en gang han kom inn. Det vakre ansiktet med det betagende smilet, den lille smekre kroppen og den ringlende glade latteren avgjorde at det var henne han ville ha. Hver dag i flere uker vendte han tilbake til baren og kjøpte hele kvelden og natten med henne. Til slutt måtte han innrømme at han var blitt forelsket. Dypt og inderlig betatt av denne varme, blide, vakre piken. Så var hun prostituert, men hva kunne hun for det? Han visste hva det ville si å være skadeskutt, å ha gjort ting du så inderlig gjerne skulle ønske ugjort. Hun fortjente et annet liv. En ny fremtid. Det bodde mye mer i henne enn et vakkert ytre, og han ville ha henne. Han tok henne med til Phuket og etter hvert som hun forsto at han faktisk var forelsket i henne, at hun kunne stole på ham, hadde hun åpnet seg og gitt seg hen til ham, ikke bare kroppslig. Han kjente seg lykkelig for første gang på en liten evighet. Kanskje hadde han egentlig aldri opplevd en slik lykkefølelse tidligere. Sammen bestemte de seg for at han skulle kjøpe en bar som var til salgs i Phuket, mens hun skulle være med og jobbe for ham. Han kjøpte henne fri fra Miss Fang og fortsatte å betale faren hennes. Det var ikke mye han forlangte for henne, men heller ikke mye foreldrene trengte for å brødfø seg.

Suria sluttet aldri å savne landsbygda, rismarkene, luktene og moren sin. To ganger i året lot han henne reise og besøke foreldrene. Ellers var hun hans, dag og natt, når han var her. Når han reiste hjem til Norge om sommeren, tok hun seg av baren alene, og omsetningen ble ikke lavere av det. Baren var blitt populær og anbefalt til utlendinger som ønsket kvalitet og samtidig det genuine. Det var ikke snakk om tilbud om prostitusjon eller stoff, men spesielt veltilberedt thaimat og sjenerøse drinker, samt god vin og en uslåelig beliggenhet helt i vannkanten med fantastisk utsikt til de høye, pittoreske, men ugjestmilde øyene i bukta. Ikke at det ble mye penger av denne geskjeften, men den ga ham et godt liv. Han slapp unna den norske vinteren som han klarte seg fint uten, og etter at ekteskapet gikk over styr og det ikke var blitt noe greie på de ulike selskapene han hadde dratt i gang, var det godt å komme vekk fra Norge. Og moren. Etter at søsteren hans døde, hadde hun omtrent ikke snakket til ham. Han snakket ikke til henne heller. De gikk rundt og voktet på hverandre. Han vurderte stadig å prate med henne, men hver gang sviktet motet. Han klarte det ikke. Var for feig, for redd for konsekvensene. Det var en lettelse å flytte hjemmefra. Samtidig var han plaget av dårlig samvittighet. Dag og natt. Han trodde de vonde minnene ville bli borte når han kom seg vekk, men hver eneste dag tenkte han på søsteren og moren. Bildene nektet å la seg slette. Nesten hver natt kom søsteren til ham i drømmene, tryglet og ba for seg. Hun var så tydelig, ansiktet og det blonde håret så levende. Moren rev og slet i ham og ropte at alt var hans skyld. Han fryktet etter hvert sengen og hadde fått sovetabletter for å få nok søvn. Moren satt alene igjen og hadde ikke mye til liv. Det var ingenting han kunne gjøre for å hjelpe henne.

Han var 34 år gammel nå, og livet var langt fra blitt slik han engang hadde drømt om. Skilt, barnløs og uten en skikkelig jobb var status. Han forsøkte fortsatt å få til en form for næringsvirksomhet i Norge, men det virket som han heller burde flytte hit på heltid. Han klarte ikke å holde fokus og engasjement på noe hjemme. Det var ikke blitt noe av Handelshøyskolen som han hadde siktet mot. Noen BI-kurs var det hele. Det som skjedde med søsteren var blitt en forbannelse. Noe som skygget for alt. Det hadde snudd livet hans opp-ned for alltid.

– Yes, of course we are open. What can we offer you? hørte han Suria si. – We are famous for our Tom Yam-soup, smilte hun. – Best in Thailand. Do you want a table outside?

Håvard gikk for å hilse på gjesten. Han rykket forbauset til da han så hvem det var. Gjesten så like overrasket ut.

– Men hei, Håvard. Det var lenge siden, sa han forvirret. – Det var da merkelig å treffe på deg her. Er du på ferie?

Per Stokke. De hadde vært bestevenner, men hadde ikke hatt noen kontakt etter at de begge tok artium i 1963 på Ullern skole. De hang sammen gjennom hele gymnastiden og delte et slags skjebnefellesskap. Erting og konflikter fantes på alle skoler, men på Ullern fikk dette sin spesielle overklassevri. Det var mange rike barn som gikk der, men blant dem fantes det også sønner og døtre av arbeidere på Lilleaker og industriene på Skøyen. Barna gikk i de samme skoleklassene, men det eksisterte et uuttalt, men tydelig skille beroende på hvilken sosial klasse du tilhørte. Motekravene var strenge i skolegården. Håvard kom fra et hjem som var annerledes. Foreldrene var skilt, og han og søsteren bodde alene sammen med moren. Ingen andre i klassen hadde skilte foreldre. I tillegg hadde de veldig dårlig økonomi. Han kunne ikke være med på alt det som var en selvfølge for de andre i klassen, og det både så ut og var annerledes hjemme hos dem. Klassekameratene luktet fattigdommen. Det gjorde vondt å gå på Ullern. Ingen var direkte ondskapsfulle, men han slapp liksom ikke inn. I tillegg var det et krav at du skulle være idrettsmann. Han fikk aldri utstyr eller mulighet til å utvikle et eventuelt idrettstalent. Per, derimot, kom fra et hjem som passet svært godt inn på Ullern, men han var veik, forsiktig og ingen idrettsmann. I alle fall ikke i langrenn, tennis og orientering som var de sportsgrenene som telte på Ullern. Han klarte ikke å hevde seg blant de andre guttene. Ingen av dem ble inkludert i noen av vennegjengene som dannet seg i klassen. Begge ble utsatt for en slags formløs utestenging. Slik ble de på en måte henvist til hverandre. Sammen i utenforskapet. Foraktet. Begge var flinke på skolen, men det ga ingen status på Ullern.

De hadde gått mye rundt i gatene, hengt hjemme hos hverandre, lest bøker, dyrket rock, oppdaget Cocktail og sin egen seksualitet. Jentene på Ullern hadde de lite å hente hos. Men det fantes andre strøk i byen der de ble respektert. Hverken strøkene eller jentene de fikk draget på var noe å vise frem til foreldrene, men foreldrene deres var ofte borte, og mulighetene det ga hadde de benyttet. Det var blitt andre mer alvorlige ting også. Uakseptable handlinger. Så hadde det utenkelige skjedd. De hadde fått fullstendig panikk. Begge hadde vært med på det, og begge hadde like mye å tape om noen fikk vite om det. Det var slik de hadde sett det, og de lovet hverandre høytidelig at ingen av dem noensinne skulle fortelle ett eneste menneske om det som hendte. Men i stedet for å styrke vennskapet, hadde det ødelagt det. Ingen av dem var interessert i å holde kontakten. Å se hverandre var bare en påminnelse om det begge strevet med å legge bak seg. Ikke at de hadde snakket om det, men Håvard tok for gitt at Per kjente det på samme måte som ham selv.

– Jeg bor her deler av året, ja, snart året rundt, svarte han etter en stund, – og eier denne baren. Og du?

– Jeg har bodd i London i mange år nå. Driver med finans. Var partner i et større meglerhus og det fungerte bra nok det, bevares. Men, ja, jeg er her på ferie noen dager fordi jeg er på vei til å flytte til Singapore. Han tok en liten pause før han fortsatte.

– Min kone og mine to døtre omkom i en bilulykke for ett år siden, og jeg må starte på nytt. Det klarer jeg ikke i London. Det er for mange minner. Og Oslo, nei, det blir for lite og problematisk. Singapore kommer til å passe meg utmerket.

– Det var veldig leit å høre om din familie.

Per så vekk. På noe langt borte.

– Du selv, har du barn? sa han etter en stund.

Håvard ristet på hodet.

– Jeg var gift, men det gikk over styr. Heldigvis før det kom barn. Men ja, det er ikke noe å snakke om, det heller, egentlig. Skal vi ikke finne et bord? Suria lager fantastisk mat. Jeg kan anbefale alt på menyen, sa han og pekte med hodet mot en tavle det var skrevet på med kritt. – Men Tom Yam-suppen med masse skalldyr kommer folk langveis fra for å spise.

Håvard fant et bord i hjørnet som vendte rett ut mot det mørke havet.

– Har du vært her i Phuket før, spurte Håvard da de hadde satt seg og fått hvert sitt glass hvitvin fra en flaske Suria plasserte i en kjøler.

– Nei, jeg har bare fått det anbefalt, og det samme gjelder din bar som jeg altså ikke ante at du eide.

– Så pussig at vi begge ser ut til å ende her i Asia. Det er langt hjemmefra, men Asia har mye å tilby. Hvorfor Singapore?

– Det er i ferd med å bli et globalt finanssentrum. Stedet i Asia med fremtid. Det vet du sikkert. Jeg har en del kapital som jeg ønsker å investere, og da er jeg godt plassert der. Økonomisk sett gikk det veldig bra for meg i London. Jeg trenger ikke å jobbe, annet enn med å forvalte mine egne penger. Dessuten er det langt hjemmefra som du sier, og det passer meg veldig godt akkurat nå. Singapore er ikke så veldig eksotisk. I hvert fall mindre fremmedartet enn her for eksempel, smilte han. – Det er lett å bo og leve der, og jeg liker klimaet.

– Har du skaffet deg et sted å bo?

– Ikke enda. Foreløpig har jeg bestilt rom på Hotel Shangri La og bor der til jeg finner en leilighet. Jeg har solgt alt i London og er klar for å starte et helt nytt liv. Det føles litt merkelig å ikke ha noe sted å kalle hjemme. Ikke så mye som en hytte.

– Dine foreldre?

– Det ble problematisk da jeg giftet meg med Jennifer. Hun var farget, og det kunne de ikke akseptere. Det var særlig far da, men mor gjorde jo alltid som han sa. Det husker du sikkert, sa han og smilte litt. – Jeg måtte velge, og da ble det Jennifer. De har tatt kontakt nå som både hun og barna er døde, men det går liksom ikke. Jeg føler ikke trang til å se dem. Hva med deg?

– Nei, etter det med min søster ble det vanskelig med mor. Min far hadde jo flyttet til Bergen med ny kone, fikk nye barn, og jeg mistet kontakten med ham.

– Men moren din, jeg ville trodd hun trengte deg?

– Hun snakker ikke. Jeg orket ikke mer. Vi hadde som du vet aldri et nært forhold.

– Det virker som vi er ganske ensomme begge to, sa Per med et skjevt smil. – Som i gamle dager, la han til.

– Ja, det er vel også derfor vi begge har flyttet ut hit. Blanke ark og nye fargestifter, det er vel det vi ønsker oss.

Per var stille en liten stund før han fortsatte:

– Det er pussig at vi møtes nå.

Håvard så spørrende på ham.

– Jeg har tenkt mye på det som hendte den gangen. Det var galt at vi ikke sto for det som skjedde. Det er tydelig at vi begge er preget og har vanskelig for å komme videre. Vi bør gjøre noe med det nå.

Håvard snudde seg brått mot Per.

– Det synes jeg er en veldig dårlig ide. Det er ingen grunn til å dra frem den gamle historien som vi begge er best tjent med å glemme. Det hjelper ingen at vi diskuterer den om igjen og om igjen, sa Håvard og ristet på hodet. – Vi mistet vår sjanse til å gjøre det riktige den gangen. Velger man feil vei, får man bare følge den. Det er min konklusjon.

Per trakk pusten. Lot blikket gli utover havet som lå der som et svart fløyelsteppe. Så stille, varmt og mykt.

– Etter at jeg mistet min kone og mine to døtre, ville jeg bare dø. Livet virket ikke bare meningsløst, men hver dag var en pine. Det hele kom tilbake til meg da. Jeg har ikke lenger noen kontakt med mine foreldre fordi de motsatte seg mitt ekteskap med Jennifer, som sagt. Jeg har ingen søsken. Jeg har ingen lenger. Jeg har opplevd det at min familie døde som Guds straff for det jeg var med på den gangen.

– Det har gått for lang tid.

– Jeg har tenkt på det, og jeg har også snakket med en prest om saken. Jeg trengte ham etter at jeg mistet familien min.

– Hva har du gjort?

– Ta det med ro. Jeg fortalte det ikke på en slik måte at han kan identifisere deg. Dessuten har han taushetsplikt. Men han var helt klar på at alle vil få det mye bedre når de får et svar på hva som skjedde og hvordan det skjedde. Det vil helt sikkert bli bedre for oss også, sa Per og lente seg over bordet mot Håvard.

Vinflasken var tømt, og Suria kom smilende bort og spurte om de ønsket en ny. Håvard nikket og ba henne samtidig ta ut de ubrukte tallerkenene. De kom ikke til å spise noe. Han kikket seg rundt. Ingen andre var i baren.

– Det presten din sier tror jeg ikke er riktig. Vi vil bare ødelegge for oss selv uten at det vil ha noen positiv effekt. Ingenting blir bedre, tvert imot, det er jeg overbevist om.

Håvard lente seg frem og forsøkte å få øyekontakt med Per.

– Hvor lenge blir du her?

– Jeg reiser i overmorgen til Singapore.

– Gå tilbake til hotellet nå og kom hit igjen i morgen ved halv sekstiden. Da har vi begge fått tid til å tenke, og så snakker vi ordentlig sammen da. På den tiden er det lite mennesker her.

De ble sittende og mimre om skoletiden og fortiden til Per reiste seg.

– Jeg beklager hvis jeg har skremt deg. Jeg har bare fortalt det til denne presten som har taushetsplikt, og ellers har jeg tidligere skrevet det i mitt testament. Hvis jeg ikke skulle ha mot til å si fra i live, ville jeg i hvert fall ikke dø uten at sannheten kom frem.

– Min situasjon er en annen enn din, Per. Det burde ikke være så vanskelig å forstå, men jeg foreslår at vi tenker på dette hver for oss uten å snakke mer om det nå.

– Ok. Her. I morgen klokken halv seks.

Per nikket til Suria og gikk. Håvard ble stående og se etter ham.

Suria kom bort og kysset ham.

– Ubehageligheter, spurte hun.

– Unektelig. En gammel venn fra Norge. Han ville snakke med andre om noe det er viktig for oss begge at vi lar forbli en hemmelighet. Noe som kan ødelegge for oss. For deg og meg også. Jeg forsøkte å overtale ham til å la være. Han kommer tilbake i morgen. Da er jeg sikker på at han har ombestemt seg. Han har mistet familien sin i en ulykke, stakkar. Det er selvsagt veldig leit, og det er nok det som har påvirket ham.

Hun smøg armene rundt halsen hans.

– Han lignet sånn på deg at jeg nesten trodde det var broren din.

– Du synes alltid vi nordmenn ligner hverandre, lo han.

– Ja, kanskje, men dere har akkurat like lite hår.

Han grep etter henne, og hun lo mot ham.

Håvard ble stående og holde rundt henne.

– Du husker at jeg reiser til mine foreldre i morgen og blir borte noen dager? hvisket hun. – Da må du ta deg av alt her selv. Det er få gjester så det bør gå bra, men hvis du vil, blir jeg her hos deg.

Hun så spørrende på ham med de mørke og varme, men uutgrunnelige øynene.

– Jeg klarer det helt fint. Hvis ikke stenger jeg bare et par dager, lo han. – Du kan ikke skuffe foreldrene dine. Det vet du.

– Du er så snill du, Håvard, sa hun mykt.

Natten var het og fuktig. Som alltid. Vanligvis plaget det ham ikke. De pleide å sørge for gjennomtrekk og bare sove med et laken over seg, og da fungerte det bra. Men ikke i natt. De hadde elsket seg svette og etterpå gått ut i bakgården og stilt seg under den provisoriske dusjen han hadde satt opp der ute. Det pleide å være et godt sovemiddel, men i natt hadde det ikke fungert. Han ble liggende å vri og kaste på seg. Så for seg igjen og igjen det som skjedde den kvelden for seksten år siden. Han hadde fått straff nok. Hver dag var og ville forbli en straff. Det kom aldri til å gå over. Han hadde nok med å klare dagene slik det var. Å gjøre noe som medførte at livet skulle ødelegges ytterligere uten at noen fikk noe igjen for det, var fullstendig meningsløst. Per hadde misforstått helt. Suria la en varm myk hånd på ryggen hans. Strøk ham varsomt over nakken, skuldrene og nedover ryggen. Det pleide å få ham til å sovne. I stedet fortalte han henne hele historien. Hun klappet og strøk ham og lovet at de skulle stå sammen. At de skulle klare dette. Det ville gå bra. Kvart på syv sto han opp. Da var solen på vei opp. Horisonten så ut som den stod i brann. Langsomt gikk han ned til stranden, til den lille, blåmalte, sjektelignende båten han hadde kjøpt for en slikk og ingenting, men som han elsket å dra ut på Andamanhavet med. Naturen her var betagende, med myke strender omkranset av skyggefulle palmer som ledet ut i asurblått vann og spektakulære øyer som reiste seg brått og grønt opp av havet. Han kjente tårene presse på. Dette var hans liv nå. Ikke så veldig vellykket i et Oslo vest-perspektiv kanskje, men han hadde det godt og fredelig. Han ønsket å bli her og få barn med Suria. Var sikker på at hun ville de skulle gifte seg og bo her. Han var derimot ikke helt sikker på om hun virkelig elsket ham eller om hun så på forholdet deres som et gunstig forretningsarrangement. Thaiene var annerledes enn nordmenn, og det var mye med henne han ikke forsto. Det som var sikkert var at fremtiden hennes ville være reddet om de giftet seg, og det var antagelig nok for henne. Men var det nok for ham? Hun fingerte i tilfelle varm, hengiven kjærlighet så godt at det var det. Etter hvert ville han utvide baren til en skikkelig restaurant. Turismen bare økte her ettersom folk fikk mer fri, levestandarden ble høyere og det gikk flere og billigere fly. Phuket var et paradis, og det ville verden virkelig komme til å oppdage. Langsomt dro han båten opp på land og fortøyde den til en palme.

Aftenposten 16. november 1979

Drukningsulykke i Thailand

En norsk statsborger er funnet omkommet på øya Phuket i Thailand. Ifølge ambassaden har det vært søkt etter mannen i flere dager etter at båten hans kantret og han og en annen nordmann falt i vannet. Det er sterke strømmer i området, og uhellet skjedde langt fra land. Den andre klarte å ta seg inn til stranden, men han kunne ikke redde sin venn som ble tatt av strømmen og forsvant. Mannen ble funnet druknet på en strand i går morges. Han eide og drev en bar på Phuket og bodde der store deler av året. Han var 34 år og etterlater seg verken ektefelle eller barn.

Kapittel 1

Oslo, februar 2007

Christian Gundersen lente seg tilbake i stolen som vippet en anelse mens han lot det blå blikket gli utover havnen og over mot Akershus.

– Et øyeblikk, sa han inn i røret. – Jeg ringer deg tilbake på en annen telefon. Han ble sittende en liten stund før han gikk ut og inn på møterommet et stykke ned i gangen. Han lukket døren og gikk bort til telefonen. Samtalene herfra var normalt ikke ordrerelatert og ble derfor ikke tatt opp på bånd i motsetning til telefonen på kontoret. Han plukket opp røret og tastet et nummer.

– Når det gjelder Master, sa han da den andre aksepterte samtalen. – Da går jeg i gang. Tar det i små porsjoner så ingen oppfatter hva som skjer.

Han smilte for seg selv da han hadde lagt på og tastet raskt et nytt nummer.

– Hi James, it’s me. It’s firm. Go for it.

– Ok. 300 millions.

– Thee percent for me on this one.

– Three? Han ventet litt.

– Yes, three this time. That’s final.

– Ok then. Will do.

Christian smilte. Den som visste hva den mektige miliardæren John Røkke skulle gjøre, satt på verdifull informasjon. En aldri så liten feiring var på sin plass. Han åpnet skapdøren og så seg i speilet. Dro hånden over den blanke haken og så at det lyse håret lå glatt bakover som det skulle. Det irriterte ham grenseløst at han var så liten av vekst, men det kunne han ikke gjøre noe med. Han rettet på det ene jakkeslaget på den mørke dressen og fant frem frakken. Klærne var av ypperste merke og kvalitet.

– Bare en liten tur ut, Evy, smilte han til den unge, blide damen i resepsjonen. – Blir ikke lenge borte fra deg.

– Jeg kommer til å savne deg uansett, svarte hun.

Han sendte henne et luftkyss og et stort smil idet han åpnet utgangsdøren.

AS Finans hadde sine kontorer på Aker Brygge som alle meglerhus med respekt for seg selv. Alt hadde gått hans vei de siste årene, men det hadde ikke alltid vært like greit. Han hadde vært dårlig på skolen, ukonsentrert og pøbelaktig. Kunne ikke holde seg i ro lenge av gangen og fant på all mulig faenskap for å få tiden til å gå og for å kompensere for mislykkede skoleresultater. Moren hadde grått og faren hadde skiftevis vært rasende og fullstendig oppgitt når de stadig ble innkalt til skolen for å høre om hans siste eskapader som aldri var av det positive slaget. Men han var ikke dum, selv om alle trodde det. Når han syntes noe var interessant, lærte han det veldig fort. Han fikk ting gjort, hadde god hukommelse og var særdeles utadvendt. Hadde lært seg å smile, bli forundret eller forferdet, alt etter hvilken reaksjon den han sto overfor ønsket. Han produserte omgående den følelsen han visste med seg selv at den andre følte. Intuisjonen hans var sterk og folk likte ham. Det var egenskaper som var skreddersydde for jobben som finansmegler, og han ville tjene penger. Masse penger. Han hadde klart å ta de nødvendige eksamenene på BI og landet en førsteklasses jobb som han brukte til å bevise at han var verdt å satse på. Litt rusk i maskineriet hadde det vært underveis, men det var overkommet. Nå hadde han tjent mer penger på få år enn han noensinne hadde drømt om, og det viste han frem. Nå fikk de se, alle drittsekkene fra skolen som hadde betraktet ham som en dust. Ingen av dem var i nærheten av hans inntekter. Det var bare å ta ett skattesøk eller tjue så hadde de beviset. Temperamentet var det eneste problemet hans. Sinnet kom før han rakk å tenke. På jobben gikk det stort sett bra. To knuste PC-er riktignok, men de hadde han klart å bortforklare.

En sur vind traff ham i ansiktet idet han kom ut. Vinteren var ikke dette områdets årstid. Det var alltid iskaldt og vindfullt her fra november til mai, men til gjengjeld var sommeren tilsvarende attraktiv. Han smilte og nikket til en dresskledd kollega som kom imot ham før han fortsatte med lange, kjappe skritt gjennom de tomme gatene på baksiden av Aker Brygge, retning Rådhuset. Han plystret fornøyd til han fikk øye på en liten gulbrandet katt som satt bak en container med bygningsavfall og stirret på ham med lysende grønne øyne. Han hatet katter. Visste ikke hvorfor, men de ga ham et ekstremt ubehag.

– Kom deg vekk, freste han.

Katten krummet ryggen og hveste.

– Jævla slumdyr, hvisket han mellom tennene. Fort kikket han seg rundt. Ingen. Han tok en av plankene i containeren og slo til katten så hardt han var kar om. Den skrek, rullet rundt og forsøkte å komme på bena, men falt over på siden mens de grønne øynene fortsatt stirret på ham. Han snudde seg vekk og hastet videre forbi taxiholdeplassen. Ikke én bil sto der og ventet. Det var aldri taxi å få når man trengte en, tenkte han, forserte Rådhusplassen og gikk i retning Karl Johan. Visste akkurat hva han skulle feire med. Han kastet et blikk på venstre håndledd der Rolexen satt. En Vintage 1920. Det var flere måneder siden han kjøpte den.

– Vad kan jag fresta med i dag? spurte den unge svenske damen bak disken vennlig.

– Jeg har sett et Breitling-ur i vinduet som jeg er meget interessert i, sa Christian og kikket ned i montrene under glassdisken.

– Kan det vara det här? spurte hun og fisket opp akkurat den klokken han hadde siklet på en stund.

– Nettopp. En god forretning ble virkelighet i dag, sa han og smilte freidig. – Og da må det vel i rettferdighetens navn bli noe på min kjære fru også. Hva har du som kan friste henne?

– Om hon tycker om relativt stora urtavlor så borde den här från Patek Phillippe vara nåt. Den är i alla fall min dröm, sa hun og stirret på diamantene.

– Men da sier vi det, sa han uten å spørre om prisen. – Jeg tar de to. Han så henne inn i øynene og smilte igjen. – Pakk den til damen pent inn, er du snill.

På veien tilbake gikk han innom polet og plukket opp fire flasker Mumm. Anettes favoritt. Han hadde vært litt hardhendt mot henne i går, og hun hadde vært sur i dag morges. Det hadde skjedd litt for ofte i det siste at han fiket til henne når han ble irritert. At hun ikke kunne lære å la ham være i fred når han var sliten. Ikke mase om foreldremøter og bare servere en jævla salat når han var skrubbsulten. Faen. Han ville jo ikke slå. Ville ikke være en jævla konemishandler heller. Det var temperamentet som var problemet. Han måtte få kontroll over det. Anette hadde sagt det fantes kurs, men det fikk være grenser. Det var bare å ta seg sammen. Han måtte lære å tenke før han handlet. Verre var det ikke. Klokken og champagnen ville forhåpentligvis hjelpe. Fra lommen plukket han frem mobilen og ringte til fiskehandler Fjelberg i Bygdøy allè. Ba ham legge av to fine hummer som han ville hente på vei hjem.

– Hei, elskling, sa han og smilte idet han kom inn i resepsjonen.

– Olav og de andre venter. Du må skynde deg inn, hvisket resepsjonisten. – De har bedt meg finne deg. Hun pekte med hodet mot møterommet.

– De får vel vente til jeg har tid, svarte han og gikk sakte inn på kontoret sitt og hengte fra seg frakken. Telefonen ringte før han rakk å sette seg. Det var fra møterommet. Han lot den ringe fire ganger før han svarte.

– Christian, kom inn hit er du snill. Tonefallet til administrerende direktør Dahl var kortere enn vanlig.

– Jeg sitter litt opptatt. Kan vi si om ti minutter? svarte Christian.

– Nå.

Jøss. Christian kikket på telefonrøret. Olav Dahl pleide ikke å snakke til ham på den måten. AS Finans’ gullgutt ble vanligvis behandlet med behørig respekt. Hadde han ikke dratt inn kurtasje for mange titalls millioner flere år på rad, kanskje? Mye mer enn noen annen i firmaet. Var det ikke han som hadde skaffet de store kundene i utlandet, de som kunne skaffe kapital på et blunk og hadde mye større kjøpekraft enn noen aktører her hjemme.

Christian gikk inn uten å banke først. Han så forbauset på mennene som allerede satt rundt bordet. I tillegg til administrerende direktør og flere av partnerne, var også AS Finans’ sjefer i henholdsvis London og Singapore der. Han håndhilste på alle etter tur og smilte usikkert. Kjente at noe var galt.

– Sett deg ned, Christian, begynte Dahl. – Vi har noen spørsmål vi gjerne ser at du besvarer. For å gå rett på sak så har det kommet flere klager på deg. Til kontoret i Singapore og London. Flere investorer hevder at din kunde James Brown har fått informasjon fra deg om John Røkkes raid mot Golden Ace og Master. I tillegg kommer de seks, syv sakene vi har fra tidligere der investorer hevder at dine store kunder alltid har usedvanlig god timing. Både Børsen og Kredittilsynet har nå meldt sin interesse. Vi er nødt til å gjøre noe.

– Men hva faen. Er du seriøs? Christian så på Olav Dahl og deretter på partnerne sine etter tur. Alle vet vel at vi ikke får så høy kurtasje som jeg har sørget for uten at det gis visse opplysninger.

De andre stirret på ham.

– Ja, det er som kjent betaling for avgjørende opplysninger om hvorvidt en aksjekurs vil gå opp eller ned. Bytteøkonomi. Hallo, behøver jeg virkelig å forklare det her?

Christian var blitt rød i ansiktet og pannen glinset.

– Alle vet at kurtasjer over 0,3 til 0,5 prosent i realiteten handler om betaling for innsideopplysninger, fortsatte han med lav stemme. – Jeg har jobbet ræva av meg for å få til dette. Og du, Olav, og alle andre her i huset har fått deres andel av betalingen. Jeg har faktisk oppfattet det slik at kurtasjen jeg har dratt inn har vært mer enn vel mottatt. Uten at ett spørsmål har vært stilt. Også av styret.

– Christian, ro deg ned, sa Dahl. – Du har vært uforsiktig, villet for mye og du er oppdaget. Vi skal forsøke å hjelpe deg videre, men du må slutte her. Dette truer AS Finans. Skjønner du ikke det? Så vidt jeg kan se har du fått ut flere titalls millioner og det er ikke snakk om å ta fra deg pengene.

Christian bare stirret på ham.

– Vi tar på det sterkeste avstand fra den praksisen som noen her i huset har vært eksponenter for. Vi har ikke tillit til deg lenger og er enige om å be deg om å pakke sakene dine, men fordi du har bidratt så positivt til selskapet og ingen har sørget for å sette en stopper for dette, hjelper vi deg videre. Helt uoffisielt selvfølgelig. Vilkåret er at du ikke nevner dette for noen, fortsatte han. – Lojalitet er en forutsetning. Ikke glem det når pressen begynner å jage deg. Til gjengjeld skal vi forsøke å unngå å sverte deg så langt som mulig.

Christian reiste seg og måkte til styreformannens bærbare PC på vei ut. Den gikk i gulvet med et brak, og skjermen ble melkehvit på et øyeblikk.

Kapittel 2

London, mai 2007

Morgenflyet til London var smekkfullt, mest av dresskledde menn i tretti-førti-årene med laptop og stresskoffert som eneste bagasje. Med økonomien på høygir, var London stedet for de store dealene og han var i gang igjen. Heldigvis var flere av hans store kunder villige til å bli med ham videre hvis han maktet å overbevise dem om at han fortsatt var mannen å satse på. Det skulle han klare. Han måtte klare det. Ville ikke bli den gutten igjen som ingen trodde ville få til noe. Han hadde teft, kunnskap, stort kontaktnett og en egen evne til å få andre med seg. Dette visste han. Han måtte holde fast i det. Ikke la seg rive ned av alle rundt ham som gjerne så at han tapte alt.

Det hadde vært mange søvnløse netter, og det tok på både ham, Anette og moren med alle avisskriveriene. Han ble nærmest beskrevet som en folkefiende. En som ødela egen arbeidsgiver og kolleger ved å gi dem et betydelig omdømmetap, og som ved sine handlinger sterkt reduserte tilliten til aksjemarkedet og børsen, bare for å oppnå store gevinster selv. Han kjente seg ikke igjen i beskrivelsene. Som om han skulle være så betydningsfull. Innsidehandel florerte i Norge. Alle i aksjemarkedet visste det. Hans kolleger drev med det, og det gjorde også de fleste andre som gjorde det godt på børsen. Sånn var det. Det var bare det at han hadde lyktes bedre enn dem, og det vakte misunnelse. Det gjorde også hans enorme inntekter. Han ville ikke stoppes nå. Koste hva det koste ville.

Utlandet var eneste mulighet slik situasjonen var. Han verken kunne eller ville fortsette å arbeide og leve i Norge. Hans eneste problem var moren. Hun ble helt alene igjen hvis de reiste. Enke hadde hun vært i flere år, og hans søster bodde i Bergen. Han tenkte på hvordan hun alltid stilte opp for barna og ham selv og Anette hvis de trengte hjelp. Moren og han hadde alltid hatt et nært forhold. Hun hadde vært der for ham når alt buttet. Hadde tilgitt raseriutbruddene og satt og leste med ham kveld etter kveld da ordblindheten truet med å ødelegge hele skolegangen hans. Selv om det hadde vært tøft for henne nå, satte hun hele tiden ham og barna foran sine interesser. Det stakk i ham når han tenkte på hvor lei seg hun ville bli når han fortalte at de i løpet av kort tid ville flytte til Singapore. Hun skulle selvfølgelig få flust med flybilletter på business og et gjesteværelse som skulle være hennes. Anette og han var blitt enige om å flytte for en periode i hvert fall. All publisiteten rundt hans avgang hos AS Finans hadde gjort at hun nesten ikke orket å gå ut. Oslo var for liten i denne situasjonen. Ingen ville ansette ham eller ha noe med ham å gjøre lenger. Dessuten var Singapore stedet nå for finansfolk med litt fremdrift. Det hadde i løpet av få år utviklet seg til et internasjonalt finanssentrum. Norske banker, rederier, oljeselskaper og advokatfirmaer med respekt for seg selv hadde åpnet kontorer der ute. Han hadde et meget godt rykte som moneymaker, og hvis han bare leverte, ville dette innside-tullet fort være glemt. Han visste det fra før. Det gamle ordet om at penger ikke lukter var ikke gått ut på dato.

Med Kina og India som de store kommende økonomiene lå Singapore strategisk til, og myndighetene der la til rette for finans, shipping og teknologi. Det var det Singapore levde av. Og man levde godt der. Det fantes bare tre typer klima; hot, hotter, hottest. Ingen vinter. Shorts året rundt. Ikke noe vintermørke. Barna skulle gå på gode private skoler og han skulle fortsatt være en vinner. Hushjelp måtte de selvsagt ha og et deilig sted å bo. De skulle få se. Han hadde vært best og skulle bli best igjen. Han knyttet hendene. Ingen kunne knekke ham. Han gjentok og gjentok det for seg selv når han var i ferd med å miste selvtilliten. Den var skjør. Møysommelig oppbygget, men rask å rive ned. Han forsøkte å holde fast i de sterke egenskapene han visste han hadde, som at han kjapt fikk kontakt med folk og ble godt likt, hadde god forståelse for aksjemarkedet og et lett hode. At han led av dysleksi, hadde et vanskelig temperament og ikke hadde den sikkerheten en familiebakgrunn på Oslo vest gjerne ga, tonet han bevisst ned. Erfaringen hans så langt var at suksess utlignet svakhetene med god margin. I Singapore hadde han dessuten slekt som kunne bli meget nyttig i hans situasjon. Det var et tilleggsargument for å flytte dit. Christian så seg i speilet. Glattet litt på det blonde håret. Var det blitt litt for langt mon tro? Utseendet var utrolig viktig. Signalene det sendte var av større betydning enn noe annet i hans bransje.

Han oppdaget køen foran passkontrollen og sukket. Det samme hver gang. Han ble stående og vente sammen med en kollega fra konkurrenten Pareto som så brydd ut, som om han ikke visste hva han skulle si. Christian valgte å være proaktiv og slo ham kameratslig på skulderen og smilte guttesmilet sitt som viste frem det store mellomrommet mellom fortennene.

– Noe stort på gang? spurte han

– Nja, jo, kanskje. Hvordan går det egentlig med deg, Christian?

– Jo da, men det har vært tøft. Jeg skal ikke nekte for det. Han la fort ansiktet i alvorlige folder.

– Pressen er for jævlig. Det er ikke snakk om å vente med å dømme folk til man vet om de er skyldige. Her i landet er det dom først og rettssak etterpå. Hva med Anette, hvordan tar hun det?

– Det er verst for henne. Jeg vet jo at jeg ikke er skyldig i denne innsidehandelen som pressen maler opp. Konspirasjonsteoriene deres står i kø, den ene mer fantastisk enn den andre, og det eneste de har felles er at de mangler ethvert grunnlag i virkeligheten.

– De jager i flokk uten tanke på den det gjelder eller familiene deres. Fy faen. Men hva gjør du nå? Jævlig kjipt at AS Finans sparket deg. Det synes alle.

Christian trakk på skuldrene.

– Av hensyn til Anette og barna flytter vi utenlands. Jeg har jo nok av forbindelser, og det vil skape ro. Det ser ut til at det blir Singapore.

– Kult! Faen, nå ble jeg misunnelig. Det er jo der ute man vil være nå.

De var kommet frem til passkontrollen.

– Lykke til hvis jeg ikke ser deg før du drar, sa han og klappet Christian på skulderen.

Christian gikk gjennom ankomsthallen og ut til taxirampen. Der var det merkelig nok ingen kø i dag. Han gikk bort til den første bilen og lente seg mot det åpne vinduet.

– The Dorchester, please, sa han og satte seg inn.

Han var svak for de gamle London-hotellene. De hadde stil og sans for hvordan det skulle gjøres, engelskmennene, og det var viktig at dette selskapet ble vellykket. Avgjørende rett og slett.

Anette hadde sluttet å jobbe i TV2 da han begynte å tjene så godt. Det var bedre at hun var hjemme med barna selv om hun syntes hun hadde en spennende arbeidsplass. Han hadde rett og slett ikke tid til å bidra. Hun ble først sur, men hadde etter hvert skjønt at levestandarden jobben hans ga, krevde innsats til alle døgnets tider om nødvendig. Hun hadde heldigvis sluttet å klage, og nå syntes hun Singapore hørtes spennende ut.

Taxien stoppet foran inngangen til The Dorchester som vendte mot Park Lane, og en pikkolo åpnet taxidøren med et stort smil før han rakk å bevege seg.

– Welcome Sir, let me take care of your luggage.

Christian gikk ut og lot bagen være. De skulle jo leve av noe, pikkoloene også.

Festen i kveld var viktig. Han kjente at han var anspent. Alt måtte være perfekt. Han hadde invitert fem personer. Alle dem han skulle jobbe med fremover. De var fremtiden hans.

Heisen brakte dem opp i øverste etasje, og idet pikkoloen slo døren opp og viste ham suiten, ga han fra seg et ufrivillig stønn. Den var enda råere enn han hadde forventet. Større, flottere, med enda bedre utsikt. Men bevares, han betalte for det. Hovmesteren kom, og sammen gikk de ned til restauranten med Table Lumiére der middagen skulle finne sted. Menyen ville forbli en hemmelighet – som alltid når middagen ble inntatt her. Chef’en kreerte selv menyen og valgte ut de riktige vinene. Han kunne være trygg. Hittil hadde de aldri mottatt en klage. Table Lumiere sto i midten av restauranten, dekket til seks med et annet service, sølv og krystall, enn de andre bordene. Bare her ble Hermés-porselen og Saint-Louis-krystall brukt. Hovmesteren viste hvordan en gjennomsiktig oval gardin av 14500 ørsmå, glitrende fiberoptiske pærer dramatisk ble senket ned fra taket, omsluttet bordet og sørget for at gjestene ved Table lumiere kunne høre lydene fra gjestene i restauranten mens de selv var totalt beskyttet mot innsyn. Spektakulært. Han hadde aldri sett noe lignende.

Christian tok heisen opp igjen og satte seg med en øl på terrassen som fulgte med suiten mens han gikk igjennom kveldens opplegg. Hvem han ville sitte ved siden av, hvem som ellers burde ha kontakt med hverandre og hvilke temaer han ville ta opp. Ingenting kunne overlates til tilfeldighetene.

Litt etter klokken seks kom en hær av hotellets folk opp, plasserte blomster, vinkjølere, satte frem glass til vorspielet i stuen og sølvbollene med russisk kaviar og gåseleverterrin. Fin champagne før maten. Taittinger Comte de Champagne Blanc de Blanc 1998.

Halv syv kom første gjest som ble tatt imot i døren av en butler i livré. James Brown, forvalteren av et av de største hedgefondene i London med få, men store klienter som søkte ekstra avkastning. En mann som fikk øye på investeringsmuligheter ingen andre så. De klemte og klappet hverandres skuldre. Christians rolle var å skaffe særlig gode investeringsmuligheter som alltid innfridde, mens James kunne snu seg rundt og skaffe enorme beløp på ingen tid. Det passet flere av Christians kunder meget godt. Noen hjørner måtte til tider kuttes, men det skadet ingen. De hadde gjort fantastiske forretninger sammen som kundene selv og firmaene deres hadde blitt steinrike på. Christian måtte ha med seg James videre. James var lang og slank, elegant og røkte bare filterløse sigaretter gjennom et munnstykke av perlemor. John Røkke AS og AS Finans i Singapore hadde takket ja til å møtes, sammen med to til av de største og beste kundene hans. De med uante finansielle muskler som han hadde skaffet AS Finans. En ny hadde kommet i tillegg etter anbefaling fra James. En doldis bosatt i Singapore, Per Stokke. Han hadde nølt med å komme og forklarte at London av private grunner ikke var et sted han gjerne besøkte. Christian hadde fått høre at hans kone og to døtre hadde omkommet i en bilulykke for mange år siden på vei til Heathrow. Ikke vanskelig å forstå at han helst ikke ville til London igjen, men han hadde takket ja. Ettersom han holdt hus i Singapore ville han bli helt sentral når han selv flyttet ut dit. Nettverk. Ikke noe telte mer enn det. Partene trengte å møtes, og de måtte akseptere Christian som selvstendig forbindelse og deltaker.

Hvis han lyktes i å få med seg de viktigste aktørene på prosjektet han hadde jobbet med en stund nå, da hadde han ikke mer å bekymre seg for i lang, lang tid fremover.

Han våknet av en ukjent durende lyd og satte seg raskt opp. Hodet var blytungt. Telefonen.

– Good morning Mr. Gundersen, this is your wake-up call, kvitret en dame. Stemmen var breddfull av solskinn og overskudd, som om hun søkte jobb som reklameannonsør for frokostblandinger, tenkte han surt.

Han så på klokken. Halv syv. Det var ikke blitt mange timers søvn. Det var tomt ved siden av ham i sengen. Gudskjelov. Flyet hans til Nice gikk klokken halv ni. Han stupte inn i dusjen, vasket håret og lot vannet renne en stund. Først varmt, så kaldt. Det hjalp litt. Tåken begynte så smått å lette fra hjernevinningene. Barberingen gikk fort og han rasket sammen toalettsakene og la dem sammen med gårsdagens klær i en carry-on bag i skinn fra Gucci. Han hadde bedt om å få regningen ettersendt og forhåndsbestilt limousin til flyplassen. Det var bare å komme seg avgårde.

Sjåføren forsøkte å få i gang en samtale, men han drepte anstrengelsene ved å svare med enstavelsesord. Kikket ut av vinduet mens bilen snirklet seg ut gjennom morgentrafikken på vei til Heathrow. Han betraktet de triste grå bygårdene. Ingen trær eller plener myket opp inntrykket. De var ikke lenger i Mayfair.

Denne turen hadde vært mer vellykket enn han hadde våget å håpe på. Middagen var i særklasse, som lovet. Kreps med foie gras først, deretter marinerte kamskjell med sort trøffelsaus, etterfulgt av ristet kylling og hummer i en kremet saus, en liten hellefiskfilet med sitron før lammesadel med vårgrønnsaker ble servert. Selv om rettene var små, var sjokoladedesserten med en iskrem som smakte av salt og blomster stort sett blitt liggende urørt på tallerkenene. Vinene var perfekte til hver enkelt rett. Han hadde gjort inntrykk, vist at han hadde klasse og samtidig sørget for at man fikk snakket sammen i passende omgivelser. Ingen masete kelnere som trodde ingrediensene i det de serverte var viktigere enn samtalen rundt bordet. Han hadde fått tillit og løfter av alle. Per Stokke var en positiv overraskelse. Stinn av gryn, lyttende og risikovillig. Han kom til å bli gull verdt i Singapore. Han var i gang. Viseadministrerende i AS Finans hadde dukket opp etter først å ha takket nei og demonstrerte for de tilstedeværende at de fortsatt sto bak ham. At han fortsatt var medlem av «Klubben».

Etterpå ble det The Cuckoo Club. Rachel, hans faste vertinne i London, var på plass som avtalt, og modellene hun hadde levert var som alltid førsteklasses. Sjeldent unge, vakre og vennlig innstilte. Hans klienter hadde makt og penger og da var de fleste av disse modellene villige til det meste. De måtte jo leve mens de strevde for å slå igjennom. Ingen pris avtalt, selvfølgelig. Dette var ikke horer. Men kanskje kunne klienten bli en fast kontakt som tok seg av husleien og andre faste utgifter i en lengre periode. For ham selv og mange av hans rike klienter var dette den eneste praktiske og behagelige måten å ivareta sin virilitet på. Anette hadde uakseptabelt ofte hodepine når de skulle legge seg. Det gjaldt de fleste koner etter noen år, hadde han skjønt. Da var det ikke så urimelig at de løste sine behov og fikk mettet sin appetitt på denne måten. Ingen skade skjedd. Her gjaldt omertà og no strings attached, man fikk skjønnhet og vennlighet og mulighet til en fast kontakt i London hvis man ønsket det. Ingen snakket om det. Alle hadde samme interesse i at dette forble mellom dem. Likevel sørget han for at ingen så hvem som ble med ham til hotellet og delte resten av natten med ham. Han smilte. Joslyn hadde vært praktfull. Knapt tyve, brunette med 34 DD-pupper, barbert som en ribbet kylling og villig til alt en mann kunne drømme om. Som avtalt hadde hun forsvunnet etter at han sovnet, men først hadde han betalt husleien hennes for de neste to månedene og gitt henne litt lommepenger. Hun hadde vært verdt hvert øre. Et øyeblikk så han Anette og barna for seg. Så trakk han på skuldrene.

I Monaco, som han var på vei til, regnet han med å få bistand av en superproff til å sette opp et selskap på Jomfruøyene. Hans nære forretningspartner og venn, James, hadde sørget for det i går kveld. Prosjektet han hadde jobbet med en god stund nå måtte legges inn i et selskap. Det hastet. Et prosjekt alle i går sa endelig ja til å være med på, med AS Finans som tilrettelegger. Alt var som før, bare at han arbeidet for seg selv med eierinteresser i selskapet. Finansieringen var ordnet på litt uortodoks maner, men det måtte til. Noen sjanser måtte man ta om man skulle komme noen vei. Han trengte bare en konto hos SEB i Luxemburg nå, så var han klar. Hvem faen trengte å bo i søvnige, overprektige Norge. De kunne ha det så godt. Nei, han gledet seg til Singapore. Der hadde man forståelse for det han drev med og var svinaktig god til. Dessuten hadde han familie der. Fuck Norge.

Kapittel 3

Oslo, mai 2007

Han smilte fornøyd. Alt hadde gått som smurt i Monaco. Turen var i det hele tatt tvers igjennom vellykket. Gudskjelov. Han kunne ikke nekte for at han hadde vært redd for at karrieren og alt han hadde bygget opp var over for godt. Suksessen var blitt en viktig del av hans identitet. En avgjørende del. Han ville ikke tilbake til alminnelighet og anonymitet. Christian lente seg bakover i taxisetet og kikket ut. Gardermoen. Det var fortsatt ganske lyst, enda det var blitt kveld. Været var mildt og fint, himmelen høy, og syrinbuskene blomstret frodig og sjenerøst langs veien. Det var få steder i verden som slo Norge på denne tiden av året. Det var bare det at våren kom så sent og var så kort. Han betalte og løftet ut bagen og stresskofferten. Hadde bare vært borte i to døgn. Det var mørkt i hele huset. Han så på klokken. Anette kunne vel i det minste ha ventet oppe på ham. Han fant frem nøkkelen og gikk inn. Hele gulvet var fylt av kasser med bøker, fotografier, pyntegjenstander og dokumenter. Det hadde vært litt av et pes å bestemme hva som skulle kastes, hva de ville ha med seg og hva som skulle lagres. Flyttingen kom rimelig brått på. Anette hadde tydeligvis fortsatt jobben mens han var borte. Søppelsekkene lå fremdeles ved utgangsdøren. Han måtte få noen til å kjøre dem bort. De inneholdt en del papirer han måtte sørge for å kvitte seg med. Det ville ta for lang tid å makulere alt. Flyttelasset skulle gå om noen dager. Han var nesten klar. En eiendomsmegler var hyret for å finne en passende leilighet til dem i Singapore og hadde sendt en e-post mens han var i London om et rått penthouse i Tanglin, et av byens beste strøk. Utsikten fra leiligheten ut til sjøen mellom skyskraperne burde gjøre avgjørelsen lett. I tillegg var takterrassen enorm, delvis overdekket og hadde eget svømmebasseng. Han hadde aldri sett noe så dritkult, og det hadde han gledet seg til å vise Anette i kveld. Han visste at hun ville elske den. At de ville elske å bo der sammen. Skulle han vekke henne? Nei, hun ville bare bli jævlig sur og så hadde de det gående. Han kledde av seg og listet seg inn på soveværelset. Nattbordlampen var fortsatt tent og boken lå på brystet hennes. Han betraktet henne. Så på spyttet som hadde samlet seg i den ene munnviken og de små fjunene på kinnet hennes. Hun var pen, så virkelig ung og uskyldig ut der hun lå. Faen, så heldig han var.

Han våknet av at den filippinske praktikanten sto forskremt i døren.

– Hva er det? Spurte han og så forvirret på henne. Nå hørte han at det ringte på døren flere ganger, samtidig som noen banket. Hun nikket med hodet i retningen der lyden kom fra. Hva faen var det snakk om? Han ba praktikanten lukke døren mens han fikk på seg badekåpen. Anette satte seg opp i sengen og så forvirret på ham.

– Kommer det noen? Hun gned seg i øynene. – Klokken er bare litt over seks.

– Går og sjekker. Bare legg deg ned og sov videre.

Ringingen og bankingen fortsatte.

– Vent litt for faen, ropte han mens han gikk mot døren. Med et sint rykk rev han den opp og møtte en levende vegg. Fire mannspersoner. De to som sto først holdt frem identitetskort samtidig som de sa: Økokrim. Ransaking. De skjøv ham tilside og gikk inn mens en av dem dro frem et dokument. Christian oppfattet så vidt hva det stod. Noe med mistanke om innsidehandel. Han rygget. De fosset innover.

– Vil bare gjøre deg oppmerksom på at vi er på vei inn i hytta di på Sørlandet og i kontorene til AS Finans. Fint om du fløtter deg så vi får jobba her.

De kastet seg over søppelsekkene.

– Hva gjelder dette egentlig? spurte Christian. Stemmen lød underlig kraftløs.

– Du veit vel at Kredittilsynet og Børsen har interessert seg for en del av de handlene du har vært involvert i? Det gjelder dem og ellers har jeg ikke tid til å svare på spørsmål.

– Men herregud, vi ligger og sover. Barna …

– Sorry, vi gjør bare jobben vår. Det er ikke dumt å komme seg opp om morran.

De fordelte seg over hele huset, to og to. Åpnet kartongene, tømte søppelsekkene, beslagla ordrebøker, personalmapper, datamaskinen hans og endevendte hjemmekontoret og alle bokhyller og skuffer de kunne få øye på. Christian kjente at raseriet var på vei, samtidig som han var redd. Han hadde aldri vært så redd i sitt liv. Politiet behandlet ham som om han var en skurk. En tjuv eller bedrager, narkotikaselger eller morder. Det var helt vanvittig.

De bar ut fangsten sin i svære kartonger. Barna hadde våknet og sto bak Anette med fingrene i munnen og holdt fast i leggene hennes mens de kikket storøyd på. Tårene rant nedover kinnene på Nicoline.

– Pappa, pappa, jeg vil ikke at de mennene skal være her, hulket hun. Han klappet henne på hodet og stirret rasende på ham som førte ordet.

– Kanskje kona skulle ringe en advokat, sa han bare. – Kan være lurt. Du blir med oss. Ta med nødvendige medisiner. Det kan ta tid før du kommer hjem igjen. Han tok frem et par håndjern og gikk mot Christian.

- Vær så snill, det der er ikke nødvendig. Christian dro seg bakover.

- Det avgjør vi, ikke lag bråk. Rekk frem henda.

- Ikke mens familien står og ser på for faen. Det må holde å ta dem på utenfor. Vær så snill, ba han.

Kapittel 4

Oslo, onsdag 6. november 1963

Ragnhild Jensen har oppvaskhåndkleet i hånden når hun kommer ut fra kjøkkenet. Rundt magen har hun fortsatt forkleet. Snart er dagens arbeidsoppgaver endelig over. En omgang klesvask gjenstår, så kan hun sette seg ned og se på tv. Hun er gjennomsliten etter å ha stått i forretningen hele dagen for deretter å handle mat på veien hjem og så lage den. Oppvasken skal egentlig barna ta, men hun orker ikke mase. Synes det er lettere å gjøre det selv. Det kunne nå enda gå an hvis bare barna kunne holde fred. De krangler sånn de to, og begge spiller høy musikk på rommene sine morgen, middag og kveld. Hver sin type musikk selvfølgelig, til irritasjon for den andre som så skrur opp lyden.

Oddvar forlot henne her med elendig økonomi og eneansvaret for de to. Det er flere år siden nå. Sekretæren på kontoret var selvfølgelig grunnen. Hun hadde tid og anledning til å kle seg smart og se velstelt ut. Og hjemme var det ingen vanskelige unger til å ødelegge idyllen når Oddvar kom på besøk. Joda, historien er gammel som livet selv. De bråkte om skifte og bidrag, og hun trakk det korteste strået – der også. De klarer å bli boende i rekkehuset med hjelp fra moren hennes og sosialkontoret. Til Bergen flyttet de, Oddvar og den nye. Han er bergenser og har nettverk der. Først var hun glad for det, for så slapp hun å risikere å støte på dem, men det var før hun forstod at dermed fikk hun aldri en frihelg. Heldigvis har hun moren. Uten henne hadde hun ikke klart seg. Ikke bare bidrar hun med penger, hun hjelper henne også med å ta seg av barna. Likevel har hun det altfor stramt både tidsmessig og økonomisk. Moren maser om at hun må komme seg ut litt, treffe mennesker og kanskje finner hun en mann og skaffer seg et hyggelig liv igjen, men da må man ha overskudd, og det har hun ikke. I dag har hun vært på sosialkontoret nok en gang og søkt om støtte. Bare kleskontoen til barna utgjør en trussel. I strøket der de bor er de andre barna dyrt og fint kledd. De har alt de ønsker seg. Hennes barn kan ikke være helt annerledes, men samtidig er det umulig for henne å følge opp. Egentlig burde de flytte til et annet og rimeligere område der menneskene lever mer som dem selv, men hun kan ikke gjøre det mot barna. Det har vært mer enn nok for dem med skilsmissen og en mamma som ikke orker noen ting. Håvard er riktignok snart voksen nå. Går i siste på gymnaset. Av en eller annen grunn har de aldri hatt noe nært forhold. Han var Oddvars gutt, og det er tydelig at han savner faren sin og føler seg sviktet av den som stod ham nærmest og som han så sånn opp til. Skilsmissen har utvilsomt gått verst utover ham, og han er blitt så tverr og vanskelig å komme inn på. Det er som han gir henne skylden for at livet er blitt annerledes og tristere. Hun har forsøkt å snakke med ham om det, men det nytter ikke. Han bare mumler til svar og går. Inger er enklere å ha med å gjøre. Hun er blid og vennlig, og de har mer felles. De er jo damer begge to, tenker hun med et lite smil. Ofte kan de hygge seg sammen med tv-en som hennes mor har spandert på dem.

– Jeg skjønner ikke at du skal ha på deg den fine nye kilten i dette været, Inger. Det regner, ser du ikke det, sier hun til datteren som er på vei ned trappen. Hun skal til en venninne.

– Jeg har jo Kallycoaten på meg, svarer hun og stryker med hånden langs den gule regnjakken. – Den blir ikke ødelagt. Vær så snill, mamma.

Inger legger bedende hodet på skakke.

Moren smiler litt. Er svak for datteren sin.

– Ikke bli sen da, vennen min, sier hun og klapper henne på kinnet.

– Neida. Ha det, mamma, svarer hun med et blidt smil.

Døren slår igjen med et skarpt smell fra metallåsen. Hageporten er treg og Inger strever med å lukke den. Støvletten på den høyre foten er vond. Hun kjenner det med en gang hun begynner å gå og vurderer å snu og bytte, men de er helt nye og hun vil gjerne vise dem til Elin. Det kommer til å gå fint. Det går også bra en stund. Hun fortsetter målbevisst langs den smale veien med høye trær som skjuler store, mørke hager der villaene ligger godt tilbaketrukket fra veien. Hun skvetter til når en skygge kommer ut av en hageport, men fortsetter å gå. Bare litt fortere. Gatelysene taper kampen mot den våte asfalten og blir bare til små gule sirkler rundt lyktestammene. Hun følger veien til Furulund, krysser over trikkelinjen og fortsetter opp Vækerøveien, kikker på klokken og forsøker å gå fortere, men den rødrutete kilten er blitt våt av det kalde novemberregnet. Motvinden får den til å klebe seg til bena, og dessuten klarer hun ikke å gå ordentlig. De nye Morland-botforene gnager skikkelig nå, særlig på den høyre hælen. For hvert skritt blir det verre. Etter en stund sakner hun farten, og ved veikrysset må hun stanse og vente. Søren også. Det iskalde regnet har blitt til sludd. Kanskje hun skal ta bussen for en gangs skyld? Eller haike? Hun er kommet til holdeplassen og ser opp på busskiltet og kikker på klokken samtidig som hun kjenner på portemoneen i lommen. Hele ukelønnen på fem kroner ligger i den. Hun får ikke lov til å haike. Nesten alle gjør det likevel. Av og til i hvert fall. Moren ville bli rasende hvis hun fikk vite det, men alle kan vel få gnagsår. Hun bestemmer seg for å ta bussen likevel. I den andre lommen har hun platen Hey Paula, og siste ukes Det Nye. Bestevenninnen Elin som hun skal besøke, bor oppe i Hoffsjef Løvenskiolds vei. Det er fortsatt langt dit. Hun går inn i venteskuret. Det er tomt der. Nesten ingen andre er ute i kveld virker det som. Det er ikke særlig hyggelig å stå der alene om hun skal være ærlig. Varsomt tar hun av seg den ene støvelen og sokken. Det er allerede en stor blemme på høyre hæl og hun har jo ikke noe plaster. Forsiktig drar hun sokken opp før hun tar på støvelen. Det kjennes litt bedre, men hun vil ta bussen som hun har bestemt seg for. Eller haike. Da sparer hun busspengene. Mens hun venter slår hun hendene sammen og tramper med bena. Det er blitt kaldere. Et vått snølag legger seg på veien. Hun ser ned på det nye skjørtet sitt. Foldene er nesten forsvunnet. Hun bretter og gnir. Prøver å få det fint igjen. Det er helt mørkt nå. Utålmodig kaster hun et blikk på klokken og går ut og kikker nedover veien. Hun holder prøvende høyre tommel opp i luften, kjenner seg litt sjenert. Et par biler passerer, men stopper ikke. Varsomt tar hun opp bladet fra lommen. Det er blitt krøllete, og hun glatter omhyggelig på det. Blir stående og betrakte bildet av Brigitte Bardot på forsiden. Tenk å være så pen. Hun sukker, og den høyre hånden går automatisk opp til håret. Det er blondt og halvlangt, men klissvått, og hun gir fort opp forsøket på å få til en frisyre à la Bardots. Regndråpene lager fuktige flekker på filmstjernens svulmende lepper. Bare bussen kommer snart. Idet Inger putter bladet tilbake i lommen, bråstopper en bil rett ved siden av henne. Hun smiler lettet.

Kapittel 5

Oslo, torsdag 7. november 1963

Det ble for sent i går og noen øl for mye. Politiførstebetjent Tore Skaresen gjesper. Han tåler ikke en rangel midt i uken lenger. Forsiktig klør han seg i det mørke, glatte håret som har blitt litt grått i tinningene. Vikene har krøpet oppover og får pannen til å virke enda høyere. Ansiktet gir inntrykk av intelligens og likevekt, sier hans kone. Han smiler litt ved tanken. Telefonen på skrivebordet ringer. Skaresen snur seg langsomt vekk fra vinduet og utsikten til Folketeateret. Hva pokker er det nå?

– Førstebetjent Skaresen, sier han ut i mørket. Har fortsatt ikke tent lyset i taket på kontoret.

– Hei, det e han Krans her. Vi vente på dæ. Morramøte. Han Hartmann e her, legger politibetjent Krans til med lav stemme.

– Jeg kommer. Selvfølgelig. Jeg kommer nå.

Typisk at Hartmann må være her når han for en gangs skyld er for sen. Det er åpenbart snakk om en ny sak. Raskt tar han en kikk i speilet, retter på hornbrillene, lar hånden gli over håret, strammer slipsknuten og går deretter med lange skritt nedover gangen. Spent på hva som har skjedd i løpet av natten. De sitter rundt bordet og småsnakker, kikker opp på ham når han kommer inn.

– Beklager. Jeg satt opptatt, men bare fortsett, sier han og møter rolig blikket til politimester Hartmann. Med langsomme bevegelser heller han kaffe i koppen som er stilt frem på plassen hans.

– Ja, en pike er altså forsvunnet i nærheten av Furulund, begynner Hartmann. – Skulle til en venninne i går kveld, men kom aldri frem. En stille, rolig jente. Aldri vært noe tull. Ingen kjæreste. Ordentlig hjem, selv om foreldrene er skilt. Savnetmeldinger er ikke uvanlig som vi vet, men denne tar jeg alvorlig. Mer enn seksti mann fra Garden har gått manngard i natt mellom pikens og venninnens hjem.

– Hvor gammel er hun?

– Femten. Vi har ingen spor. Hun er som sunket i jorden, og vi frykter det verste. Derfor ber jeg om assistanse fra dere allerede nå.

– Er pressen varslet?

– Ikke enda, svarer Hartmann, men det bør selvfølgelig gjøres.

– Når i går kveld forsvant hun?

– Klokken syv gikk hun hjemmefra og skulle vært hos venninnen senest tyve minutter senere. Alle venninner og tenkelige familiemedlemmer samt skolen er kontaktet. Ingen ting. Bare at alle er enige om at vi ikke snakker om noen rømning. Nå er saken din. Du kan bruke de folkene du trenger, Skaresen. Han nikket med hodet mot etterforskerne. – Denne saken har førsteprioritet. Her er et foto av henne.

Skaresen vender blikket mot sort-hvitt-fotografiet av en smilende, søt konfirmant i hvit kjole. Det blonde håret rekker henne så vidt til skuldrene. Han trekker pusten dypt.

– Ok. Da starter vi med en gang. Skaresen retter seg opp i stolen og lar blikket gli rundt bordet.

– Fint. Da fortsetter jeg der jeg slapp, men jeg vil holdes løpende orientert, sier Hartmann og reiser seg.

– Finkjem nabolaget, begynner Skaresen og betrakter etterforskerne han har fått tildelt. – Gå fra dør til dør, bruk hunder, få folk til å engasjere seg. Be om at enhver som har sett noe langs den ruten hun sannsynligvis har gått, melder fra. I tillegg vil jeg ha en etterlysning i radioen.

– I radioen? Du veit da vel at det åpna for alle byens gærninga? Krans ser undrende på ham.

– Du må aldri undervurdere publikum, Krans. Selv om det betyr meterlange telefontips og forvirrete mennesker, så åpner det også for dem som aldri ringer, som trenger en legitimering for å ta kontakt med politiet. Ring NRK og be dem sende følgende melding flere ganger utover dagen:

«En ung pike på 15 år, blond, iført gul regnjakke og et skotskrutet skjørt er savnet siden i går kveld. Politiet oppfordrer alle som har sett piken eller som har sett og hørt noe uvanlig i området omkring Ullern og Bestum mellom kl. 19.00 og 23.00 i går kveld til å ta kontakt på telefonnummer bla bla bla. All informasjon kan være av betydning.» Noe sånt. Da har alle i området fått en gyldig grunn til å ringe. Sørg for at telefonen har kapasitet, og at vi har folk til å følge opp. Hva sier foreldrene?

– Moren. Faren er gift på nytt og bor i Bergen. Han vet ikke noe, men moren sier de hadde spist middag sammen alle tre. Hun har en bror. Broren gikk til en venn, og Inger gjorde ferdig leksene og skulle til en venninne et par timer for å spille plater og prate. Ikke noe uvennskap eller krangel. Skikkelig pike, venninnen også. De pleier å være sammen flere kvelder i uken hvis leksene tillater det. Inger har aldri hatt noen kjæreste, alltid passet tiden og vært lydig og ordentlig, sier Halvorsen.

– Pleier hun å haike?

– Mora hennes sier ho har nekta henne å gjøre det. Krans trekker på skuldrene.

– En bror, sa du?

– Ja. Han e tre år elder. Russ til våren. Flink, skikkele gutt det og, sier venna og skola.

– Noe annet?

– Mora fann dagboka hennes. Ikke noe spesielt der heller. Den handla mest om bestevenninna og en gutt i klassa ho va forelska i. Han Tor.

– Har noen snakket med ham?

– Selvsagt. Han va på bandytrening på Gressbanen i går kveld. Kom heim i nitida. Det e sjekka. Han hadde ingen peiling på at ho Inger va forelska i han. Virka som en grei gutt det og.

– Må være et pent nabolag dette, med så pene og skikkelige ungdommer, mumler Skaresen.

– Typisk borgerlig vestkantmiljø om det besvare spørsmålet ditt, sier Krans og flirer så tennene hans som mest ligner en rasert skigard blir blottlagt. – Men mora til ho Inger får hjælp av sosialen for å klare å bli boendes i rekkehuset.

– La meg få se dagboken hennes.

– Ja, æ har den her, sier Krans og rekker frem en hjerteformet rød bok i A5-format med en liten hengelås på.

Skaresen tar med seg boken og forsvinner ut av døren. Hun er død, tenker han. Sannsynligvis er hun voldtatt og drept, men så lenge det ikke finnes noe lik er det fortsatt håp. Han setter seg i stolen på kontoret og begynner å lese. Kjære Mitzie, begynner hvert innlegg med, og hun undertegner Din Inger. Dagboken skulle vel være en slags venninne, tenker Skaresen. Hun har sikkert lest Anne Franks dagbok og blitt inspirert av den. Inger har skrevet nesten daglig. Stort sett er det trivialiteter om moren, broren, skolen, venninnen Elin og Tor som hun åpenbart er betatt av. Noe er det også om menstruasjon, bh med og uten innlegg og sminke. Sånt som de fleste tenåringspiker sikkert er opptatt av. Dessuten stjeler hun av og til fra morens lommebok og har veldig dårlig samvittighet for det. Hun ringer faren sin ofte, på tross av at hun absolutt ikke får lov av moren. En del annet småtteri av ulovligheter er det også. Skaresen føler seg som en kikker. Det er jo faktisk også det han er, tenker han og stopper opp ved noe Inger skrev for et par uker siden.

Kjære Mitzie,

Jeg våknet i natt av en ekkel drøm. Den var så virkelig. Jeg var sikker på at det var sant og at jeg ville bli arrestert. Den var om Håvard og Per og så en stor papegøye med masse farver. Jeg hadde drept dem. Helt saltsyre over dem. De skrek og jeg bare lo mens papegøyen etterlignet skrikene deres og av og til latteren min. Det var helt fælt. Jeg ønsker noen ganger at noen jeg synes er dumme eller ekle skal dø, men ikke på alvor. Det er første gang jeg liksom har drept noen. Lurer på om det er noe galt med meg. Jeg har aldri hørt at andre har det sånn. Selv om man er sint på mennesker og skulle ønske de ble borte så vil man jo ikke drepe dem. Ikke på ordentlig. Jeg kan bare snakke med deg om dette, Mitzie. Mor ville bli helt forskrekket og Elin også. Jeg tror ikke hun ville forstå. Det er mye Elin ikke forstår. Mye jeg ikke forteller henne. Det er mye jeg ikke forteller deg også, Mitzie. Er redd for at noen skal finne deg og lese det jeg har fortalt deg. Håvard kunne godt finne på det. Og så vise deg til mor. Skulle ønske jeg var enebarn.

Din Inger

Telefonen ringer igjen. Skaresen gløtter først bort på den og venter litt før han svarer. Den har ikke stått hele dagen. En forsvunnet, ung pike engasjerer tydeligvis nasjonen. Ikke minst fordi det har vært flere uoppklarte voldtekter og voldtektsforsøk på Oslos vestkant de siste månedene. Alltid dreier det seg om unge piker i 14–15 års alder. Tipsene renner inn. Alle de vanlige uten forankring i virkeligheten, men også mange som må sjekkes ut. Tore Skaresen kikker på klokken. Nesten åtte.

– Skaresen.

– Det e han Krans her.

– Er det noe nytt? spør han inn i røret. Stemmen er som alltid lav og behersket.

– Dør-til-dør-aksjonen har ikke resultert i nokka mer enn en masse nysgjerrige og engstelige spørsmål fra naboan langsmed veien, svarer Krans.

– Jo takk, jeg har fått min del av dem her også.

– Vi har foretatt søk rundt områdan Skøyen, Bestum, Smestad, Ullernåsen og Røa, i tillegg til at en haug med frivillige og folk fra Røde Kors har deltatt i leitinga. Saken opptar alle i nabolaget, men ho Inger e og bli borte.

– Det begynner å gå for lang tid. Men hvordan er det mulig å forsvinne sporløst på Oslos bedre vestkant tidlig på en onsdags kveld? Kall inn til møte om et kvarter.

Skaresen legger på røret med et lite smell og drar pusten dypt. Tar av seg brillene og lener seg tilbake i stolen. Ingen saker er verre å jobbe med enn barn og unge som er blitt borte eller drept. Han kommer aldri til å venne seg til det. Han kikker på notatene på pulten og rister på hodet.

Parolerommet er mørkt, uten vinduer, og bordet nesten for lite til så mange mennesker som de er nå, så tidlig i etterforskningen. Skaresen går bort og setter seg ved enden med kaffekoppen i hånden. De andre ser oppmerksomt på ham. Han klør seg i hodet og det blanke, mørke håret blir stående opp der det er meningen at det skal ligge ned.

– Få høre hva dere andre har funnet i løpet av dagen. Han lar blikket gli rundt bordet.

– Halvorsen, kan du begynne?

– Inger er observert mens hun gikk oppover Vækerøveien alene klokken 19.10. Det er bekreftet av to personer som begge forteller om en ung pike med støvletter og en knallgul regnjakke og skjørt som krysset trikkelinjen på Furulund og fortsatte oppover mot Ullernchausseen.

– Navnene?

– Vi har dem med adresse og telefonnummer.

– Godt.

– En eldre dame har ringt og hevder at hun så en pike med blondt hår og gul jakke gå inn i en bil ved bussholdeplassen litt lenger opp i veien. Bussen kom like etter. Damen skulle ta bussen for å besøke noen på Røa. Bussen var et par minutter for tidlig, det vil si at den var på holdeplassen klokken 19.17 omtrent. Vi har bedt damen komme hit og avgi forklaring. Bussjåføren er sikker på at det sto en bil inntil veien litt før bussholdeholdeplassen og at den kjørte idet bussen kom. Han er sikker på at han så noen i gul regnjakke gå inn i bilen. Det var for mørkt til at han kunne se sjåføren. Han kommer også i morgen tidlig, og da håper vi på noen flere detaljer. Vi har banket på alle dører i alle veiene fra Ingers bolig og litt etter den aktuelle bussholdeplassen. Ingen ting av interesse. Ingen bilførere eller passasjerer har meldt seg.

– Denne bilen, hvilket merke, årgang og farge var den?

– Bussjåføren sier han tror den var rød, og er sikker på at det var en nyere Folkevogn. Han mener å huske at det var noe med det ene baklyset, at det var knust eller ikke fungerte. Den eldre damen er usikker, men beskriver fasongen på bilen som en Folkevogn. Hun noterte seg ikke noe med baklyset. Det var mørkt som i en sekk og i tillegg regn og sludd, la han til. – Hun kunne bare si med sikkerhet at fargen ikke var hvit, men så ikke bort fra at den kunne være rød.

– Og passasjerene på bussen?

Det var ingen. Det regnet og blåste jævlig i går kveld. Folk har fått tv, og da blir dem hjemme når kulda melder seg. Han venter et øyeblikk. – Kan hun ikke ha stikki av? 15 år, det er ikke uvanlig at dem skaffer seg en kjæreste eller får lyst på et eventyr da, sier Halvorsen med et lite smil.

– Vi må undersøke både med NSB og danskebåtene. Sett i gang øyeblikkelig. Hva med lærerne hennes?

– Hun beskrives som skoleflink, høflig, stille, ikke så mange venninner, ingen fremmelig type. Ingen er kjent med at hun hadde noen kjæreste. Foreldrene er skilt, og familien har trang økonomi. Moren jobber deltid i en kjolebutikk i sentrum. Venninnen Elin bekrefter at Inger var på vei til henne, at hun aldri var mer enn fem minutter for sen. Hun var nok opptatt av gutter, men også Elin …

– Innkall henne. Jeg vil snakke med henne selv. Hva med Folkevognen? Har dere kartlagt og kontaktet alle eiere? Rød, var den ikke det?

– Æ trur ikke du veit kor utrulig mange Folkevogna som kjøre omkring på veian? Krans sukker oppgitt. – Verken den eldre dama eller bussjåføren så skilt eller årsmodell. Dessuten e sjåføren usekker på om Folkevogna va rød. Men han meinte bestemt at jenta han såg hadde på seg gul, kort regnjakke. Du veit ei slik ei som har vært så moderne ei stund nu? Kellycoat kalles dem visst. Ifølge mora hadde ho Inger på seg ei sånn da ho forsvann.

– Få inn alle røde Folkevogner til sjekk nå. Eller forresten, var det ikke slik at bussjåføren mente det var en nyere modell?

Krans nikker. – Han va sekker på det.

– Nøy dere med de tre siste årsmodellene foreløpig. Og var det ikke så at høyre baklys var ødelagt? Da burde det ikke være så vanskelig. Og alle våre kjente og kjære seksualforbrytere sjekkes for alibi. Det er ikke noe nytt fra meg foreløpig. Jeg vil snakke både med den gamle damen og venninnen, Elin.