Arild Knutsen

med Anders Solli Sal

FRA FORBUD TIL FORNUFT

Kampen for en ny narkotikapolitikk

FRA FORBUD TIL FORNUFT

Kampen for ny narkotikapolitikk

Forlaget Lille Måne AS © 2016

Omslagsdesign: Micke Eriksson, Mindustries.se

Portrettfoto: Tor Erik H. Mathiesen/VG/NTB/Scanpix

Sats: Hamar Maskinsetteri

Satt med Concorde Roman 10,9/14,9

Trykk: ScandBook, Falun

Ansvarlig utgiver: Forlaget Lille Måne AS,

Welhavens gate 2, 0166 OSLO

www.lillemaane.no – post@lillemaane.no

– tlf. 22 43 10 70 – faks 22 43 10 73

Redaktør: Anders Solli Sal

Prosjektleder: Jan Mesicek

ISBN 978-82-8311-197-2

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Ved utdrag i artikler, aviser, blogger eller nettartikler og annet, må kildehenvisning tydelig fremkomme. Ta kontakt med forlaget for tillatelse.

Forord

Arild Knutsen kom uredd på banen og endret dagsorden i norsk narkotikapolitikk. Gjennom denne boken blir du bedre kjent med Arild Knutsens fortelling, hans kamp inn og ut av rusavhengighet – samtidig som han hele tiden har jobbet for de svakeste i Oslos gater, og fått velfortjent honnør fra utallige lag i norsk samfunnsliv gjennom priser og utmerkelser.

Kan vi håpe på en endring i norsk narkotikapolitikk?

Norge er i verdenstoppen på overdosestatistikken. Helt i toppen sammen med våre naboer i Sverige. Felles for begge land er at vi fører den mest restriktive politikken – på alle områder. Vi fengsler syke mennesker, og idømmer strenge fengselsstraffer, selv for mykere stoffer som cannabis. Selv i USA snur man nå på dette feltet; også flere andre land ser en ny vei for nye metoder å forholde seg til rusproblematikk på.

Hva gjør vi i Norge?

Den dagen norsk narkotikapolitikk går vekk fra den ensidige forbudslinjen, mot en mer fornuftig, humanistisk og hensiktsmessig politikk, vil vi alle være Arild Knutsen en stor takk skyldig.

Allerede i dag vil vi takke ham for å ha bragt det humanistiske aspektet sterkere inn i rusproblematikken. Rusmidler og ruspolitikk er ikke enkelt, sammen kan vi lære av de feilene som er gjort og sørge for at fremtiden bringer en ny vår i horisonten.

Thorvald Stoltenberg

1

Mer enn hva et hjerte kan tåle

Jeg sto på taket til Grand Hotel og så utover byen med disse gatene jeg har tråla siden jeg var knøtt liten. Det var i det hele tatt min aller første gang på taket til Grand, og nå sto jeg altså der sammen med en forlagsmann som ønsket at jeg skulle skrive en bok om livet mitt og om narkotikapolitikk.

Men er jeg noe viktig, da?

Fra der vi sto kunne vi se ned på Stortinget, stedet hvor denne politikken er blitt vedtatt, iverksatt og ivaretatt opp igjennom alle disse tiårene. Like bortenfor ser du Spikersuppa. Og det er her, på Karl Johan, at det er blitt solgt mer heroin enn noe annet sted i landet. Videre oppover ser man Slottsparken, der narkomiljøet befant seg da det hele begynte. Herfra kan man liksom se mange av årene i den historien som jeg nå skal fortelle. Rett ned ser du første del av det Nils Christie kalte «skammens sti», veistykket som går fra Slottsparken og ned til Jernbanetorget. Langs den har myndighetenes representanter jaget rusbrukere, rusmisbrukere og alternativ-rus-brukere fra det ene kvartalet til det neste. Og tilbake igjen. Myndighetene har kriminalisert og brutalisert dem. Straffet dem, til og med gitt dem våre aller strengeste fengselsdommer. Fått samfunnet til å anse dem som like ille for befolkningen som mordere.

Det er en sterk historie.

* * *

Ruspolitikk er noe jeg brenner for. Jeg har levd store deler av livet mitt som en kjeltring og narkoman. Samtidig har jeg alltid vært opptatt av å rope ut om hva som er rett og hva som er galt – ofte til det plagsomme. Fra jeg var en liten gutt til dagen i dag. Det har ført meg i klinsj med både det lovlydige samfunnet og dets skyggeside; og jeg har vel aldri følt meg helt hjemme noen av stedene.

Dette behovet for rettferdighet har nok også reddet livet mitt. Men først måtte noen nå fram til meg: En helsearbeider som så noe verdifullt i meg. En norsklærer som klarte å røre en nerve i meg da jeg en gang midt i tjueårene tok opp igjen skolefagene. Og ikke minst Human-Etisk Forbund, som tok meg inn i varmen. Hos dem ble jeg en slags vaktmester som også fikk være med på morgenmøtene. Mer skal det iblant ikke til.

Samfunnsengasjementet mitt klarte på en eller annen måte å frigjøre meg fra femten år med stadig og tidvis kraftig rusbruk. Det sterke engasjementet gjorde det mulig å leve i en slags våpenhvile med det voldsomme behovet jeg hadde for å ruse meg. Et behov jeg ser på som en smertelindring for sårene jeg pådro meg som ung. Sår som aldri helt vil gro.

Sytten år senere falt jeg i grøfta igjen. Da ble jeg på ny en av disse sørgelige, forhatte figurene som lever på kanten av samfunnet og på dets nåde, dem jeg i årevis har kjempet for at skulle få en mer verdig og bedre behandling. Snart måtte jeg selv inn til behandling, som jeg også hadde måttet en ung mannsalder tidligere. Og jeg må innrømme at vi i dag er kommet lenger. Ting er blitt bedre. Holdningene og behandlingen er blitt bedre. Men vi er fortsatt et godt stykke fra målet.

* * *

I 2007 fikk jeg høre at sønnen min hadde fått kreft og at det var alvorlig. Jeg holdt på å knuse leiligheten min. Følelsen kan jeg bare forklare på én måte, det var som å få en haug med kampesteiner ned i hodet og ryggen. Så vondt var det, så mye knuste det meg på alle mulige måter. Etter noen timer tenkte jeg at nå har jeg to valg. Enten kan jeg ligge her under alle disse steinene og synes synd på meg selv – eller jeg kan tenke på samfunnet, på den kampen som fortsatt må tas, og reise meg opp igjen.

Kampesteinene ble nå til en tung og hard sekk jeg bar på ryggen – men likevel kom jeg meg opp. Det er tungt, det er vondt, det er jævlig. Men så finner du balansen, du begynner å gå. Begynner å jobbe, jobbe, jobbe som bare faen. Man gjør for så vidt det samme som før, men nå med denne ballasten i tillegg. Alt som ellers ville vært helt naturlig å gjøre, selv det aller mest dagligdagse, blir et slit uten like. Og med tiden gikk det bare verre og verre.

Det sønnen min gjennomgikk på sykehuset, var tortur. Han ble gitt feil mengde morfin fordi doseringen ble gitt etter alder og ikke vekt – sønnen min var en stor kar. Han våknet til og med to ganger under operasjonen, men var for lammet til å kunne si fra om at han var våken. Han lå og tenkte, vær så snill, gi meg morfin eller la meg dø. Han kunne nemlig kjenne hvordan de dreiv og gravde inne i kroppen hans med de kalde, skarpe metallinstrumentene. Han led unødvendig mye fordi han fikk feil medisinering. Og hvorfor fikk han det? Jo, siden det handlet om morfin, om knark, så var ikke legenes prosedyrer basert på rasjonell kunnskap. Når det kommer til hvordan vi tenker om slike midler, har fornuften en lei tendens til å fordufte.

Sønnen min satt altså i rullestol som syttenåring, i en helt forferdelig forfatning. Moren hans ringte og fortalte at han var blitt så trist fordi legene nå hadde satt ham på metadon: «Det er jo knark.» Jeg sa: «Vær så snill, dere må ikke forstå det sånn. Det er medisin mot smertene.» Grunnen til at han fikk metadon er at metadon varer et helt døgn. Skulle han heller fått noe annet, som Fentanyl eller morfinpreparater, så ville han blitt mye kraftigere smertestillet, ja. Men kanskje litt for kraftig. Man blir sløv, og det går over igjen etter kortere tid. Når man får vondt igjen, må man ta mer. Tar man heller metadon, blir smertene dempet på en jevnere måte. På den andre siden er metadon vanskeligere å avvenne seg fra igjen, nettopp fordi virkningen varer så lenge. Men har man så sterke smerter som sønnen min hadde, så har man ikke mye valg.

Moren hans slet, hun også. Og vi kranglet. Det endte med at hun nektet både meg og andre i familien min som hadde engasjert seg, å avlaste henne og å ha noen kontakt med gutten. Så jeg fikk ikke se min egen sønn når det sto på som verst. Jeg ville så inderlig gjerne være der for ham, men slapp ikke til.

Dette minner meg om hva som skjer når foreldre leverer barna i barnehagen. Det siste foreldrene ser før de drar på jobb, er at barnet gråter og er helt ute av seg. Barnet vil ikke skilles fra foreldrene. Så drar man på jobb med dette bildet sittende fast i sinnet, at barnet er ute av seg og gråter. Men to minutter senere så forstår det forlatte barnet at det ikke er noen vits i å grine mer. Snart er han eller hun i full gang med å leke med de andre barna. Ringer man til barnehagen for å spørre hvordan det går, får man høre at jo da, her går alt fint. Barnet leker, har det bra, og har det kjempekjekt med Jonas. Nå skal de ut og gjøre ditt og datt.

Den lettelsen kunne ikke jeg få. Jeg fikk jo aldri se ham. Han hadde rike dager også, tross alt. Han hadde en fantastisk evne til å nyte hver dag, gjøre det beste ut av det. Han kunne si ting som at han så det positive i hver enkelt dag og hadde det fint. Men det fikk ikke jeg oppleve. Den siden visste ikke jeg noe om før det var for sent. Jeg satt bare og tenkte på at han var kreftsyk og led …

Det var en veldig stor belastning. Det var fryktelig vanskelig. Jeg jobbet bare mer og mer for å unngå å ta tak i de vonde følelsene. Hvordan skal man bearbeide noe sånt? Hvordan skal du leve med at barnet ditt lider av kreft og kommer nærmere og nærmere døden for hver dag som går? I tillegg får du ikke møte ham, du får ikke trøste ham. Fordi hun sa at pappa ikke er bra for oss. Hold ham unna. Så da holdt de ham unna. Helsevesenet støttet jo henne; de nektet til og med å svare meg på hvordan det gikk med ham.

Til slutt får jeg møte ham en sjelden gang. Jeg får snakket litt med ham.

Ikke lenge etter dør han på sykehuset. En mørk novemberdag i 2011.

Da han døde, hadde jeg ikke fått snakket med ham på over en uke, og da bare over telefon. Beskjeden kom mens jeg var på en konferanse. Jeg måtte bare forlate lokalet. Jeg gikk ut og … herregud … det går jo ikke an å forklare hvordan noe sånt er. Da falt enda en sekk med stein over meg. Alt håp var ute.

Dagen etter satte jeg meg på flyet til Bergen. Jeg skulle delta i en debatt om cannabis. Med en gang. Jeg var helt nødt til å holde arbeidet oppe på det nivået. Det som hadde hendt var for vondt. Det ble mer og mer jobb. Mindre og mindre søvn. Det ble mer og mer slitasje. Til slutt hadde jeg ingen motstand igjen. Jeg sprakk julaften 2012.

Siden sønnen min døde, gjorde jeg altså ikke stort annet enn å jobbe. Som om ikke dét var utfordring nok, ble det også slutt med samboeren min. Vi hadde vært sammen i ni år. Forholdet gikk i oppløsning. Jeg tror nok det med sønnen min svekket evnene mine til å kunne håndtere forholdet. Alt jeg kunne var jo å jobbe.

Veggene i leiligheten vi hadde bodd sammen i, ble til napalm mot huden. Etter alt det forferdelige som hadde hendt, satt jeg mutters alene i denne leiligheten i en måneds tid. Bortsett fra når jeg var på jobb, da. Det var begredelig.

Så kom julaften. Julaften er som et forstørrelsesglass på livet. Har man det bra i livet, sånn egentlig, er julen noe fint og flott. Men har man det ikke bra, er julen helt uutholdelig. Det ligger så sterke forventninger til at det skal være en fin tid. Men når alt bare er mørkt inne i deg, når ikke et fnugg i deg kan kjenne den minste glede, hvor sterkt høytiden enn prøver, blir avgrunnen desto større. Man er helt på bunn, og man er fullstendig alene.

Jeg deltok på såkalt «alternativ jul» nede i byen, der jeg delte ut brukerutstyr og sånn til narkomiljøet. Da jeg var ferdig for dagen, skulle jeg nok en gang hjem til de vonde minnene og napalmveggene. God jul da, Arild.

Jeg gikk for å ta bussen. Rett før jeg kom fram til bussholdeplassen, et sted der det vanligvis ikke selges så mye narko, hører jeg plutselig: «Skal du kjøpe noe speed, eller?»

Jeg hørte meg selv si ja.

Det var så absurd. I ettertid tenkte jeg, hæ, sa jeg det? Sa jeg ja? Ga jeg ham penger og tok med pulver hjem? Kjøpte jeg virkelig stoff et sted der jeg kunne bli tatt? Jøss. Det var helt merkelig.

Samtidig vet jeg jo hvor sterk denne drivkraften er. Plutselig bestemte den for meg at jo, det skal du. Så dro jeg hjem, tok fram speilet, la opp noen linjer og snortet dem i meg. Noe jeg ikke hadde gjort på sytten år. Jeg hadde ikke gjort noe i nærheten engang. Senere dro jeg ned til byen igjen. Kjøpte mer. Kjøpte piller. Begynte å skyte speeden, injisere den. Sånn holdt jeg på i to måneder.

Jeg prøvde å skjerpe meg, men det gikk galt igjen. Gang på gang. Etter hvert gikk det virkelig galt, hodet mitt stoppet helt opp. En fra styret i Foreningen for human narkotikapolitikk (FHN) måtte komme og vaske i leiligheten. Han kastet alt pulveret og alle pillene som var her.

Jeg var så rystet.

Men plutselig en dag får jeg en melding fra ei som heter Line.

Line og jeg traff hverandre i kontorene til FHN. Ei jente hadde tatt kontakt med oss i foreningen, hun ville gjerne engasjere seg. Sa hun ville bruke fritiden sin på noe fornuftig og meningsfullt. I tillegg hadde hun en del erfaring med rus hjemmefra.

Jeg så henne iblant på kontoret. Hun hadde vært med å arrangere et seminar, og vi hadde delt ut brukerutstyr sammen. Hun inviterte meg til å komme på en utstilling hun skulle holde – hun maler – og alle pengene hun fikk inn, skulle hun donere til organisasjonen vår. Da måtte jeg jo være litt kul tilbake, litt snill, så jeg ble med. Tok bilder av maleriene hennes og skrøt av dem på Facebook. Måtte jo gi henne litt gratisreklame.

Hun fortsatte å sende meg meldinger i ny og ne, men jeg var dårlig til å svare. Jeg hadde så mye å stri med selv, der jeg satt med sprøytestikk i armen og tenkte at livet var over.

Men en dag sender hun meg altså en melding. «Hei! Vi skal ikke gå og dele ut litt utstyr sammen i dag, da?» På tross av alt følte jeg at jo, det var vel noe jeg burde. Så jeg tok meg sammen og sa ja til invitasjonen. Vi hadde det veldig koselig sammen. Etterpå ble hun med hjem til meg. Neste dag ville hun også møtes, så da kom hun på besøk igjen. Slik ble det til at vi ble samboere i tre år. Vi bodde sammen og var sammen stort sett hver eneste dag. Men det endte med et brak.

En stund gikk det mye bedre.

Men så, enda noen omganger på kjøret. Fram og tilbake.

I sommeren som fulgte ble Line dårlig og lagt inn på sykehus. En slags depressiv psykose. Jeg fikk det for meg, og ble fortalt, at det var min skyld at hun var blitt sjuk. Og det er ikke akkurat noe jeg tåler. Jeg mener, jeg vil heller dø enn å sette dårlige spor etter meg her i livet – eller ikke å sette noen spor etter meg i det hele tatt. Jeg vil sette gode spor etter meg, ellers er livet fullstendig meningsløst. Min følelse av egenverd sank til bunns.

Shmakk.

Jeg begynte å skyte forskjellige piller, Rivotril og Subutex, og amfetamin i klissete, fæle blandinger. Det du må forstå er at denne måten å ruse seg på, den dreier seg ikke om nytelse. Det er mer en form for selvskading. Jeg pulveriserte de kraftige pillene, blandet dem med amfetaminet og fikk løst opp pulvermiksen sånn mer eller mindre i litt lunkent vann. Det fylte jeg så sprøytene med. Det er jo ikke bra. Det er farlig. Jeg ble så selvdestruktiv. Først og fremst ville jeg ødelegge meg selv. For det andre ville jeg gjennom rusen forsvinne fra det mentale helvete jeg befant meg i. En slags overlevelsesstrategi, faktisk. For gjør jeg ikke dette, da må jeg gjøre noe enda verre og dummere mot meg selv. Det var de to funksjonene rusen hadde for meg.

Sensommeren og høsten 2014 gikk det skikkelig ille. Men til tross for det deltok jeg i TV-debatter og paneldiskusjoner. Jeg satt i debatt med Kristelig folkeparti mens jeg var rusa og ikke hadde sovet på to netter. Holdt en skikkelig appell også. Der satt jeg, humanisten og legaliseringsforkjemperen, våken på tredje døgnet i diskusjon med Marita-stiftelsens leder. Det var så sjukt. Jeg var så sjuk.

Men så gikk det bedre igjen med Line. Og jeg skjønte at det jo ikke var min skyld. Jeg var ikke årsaken til at hun ble sjuk. Så gikk det bra med oss. For en stund. Jeg sluttet å ruse meg.

Sent utpå høsten en gang skeiet jeg helt ut igjen. Enda en gang. Det startet med at jeg gikk til legen, jeg var helt overarbeidet. Jeg satt og skalv, så utslitt var jeg blitt. Legen satte meg på beroligende piller. Hun mente jeg var i ferd med å dø. At jeg holdt på å stryke med av overarbeid og hadde et stressnivå hun ikke hadde sett maken til. Jeg klarte ikke å sitte stille, jeg var helt overstressa. Snakket nedsettende og ille om alt og alle. Mest om meg selv. Jeg gjorde hver minste filleting til verdens undergang. Jeg krisemaksimerte og begynte å miste taket på virkeligheten. Hadde alle tegn på å stupe helt utfor.

«Jeg skriver ut Valium til deg», sa legen. «OK …», svarte jeg, litt nølende, og tenkte at det kan jeg jo ikke få. Jeg er jo tidligere narkoman, og beroligende piller er mitt favorittdop. Jeg hadde lyst på pillene, men var også litt bekymret for hvor de kunne føre meg hen. «Er du sikker på det er lurt, da?» spurte jeg. «Hvis du fortsetter å gå rundt med det stressnivået, så kommer du til å dø. Dette er mer enn hva et hjerte kan tåle. Du må gå på Valium en liten stund for å roe deg ned. For å kunne sove og finne styrken til å bli bedre igjen.»

Det gjorde godt å nikke og være enig.

Selvfølgelig ble jeg altfor glad i disse pillene. Noen dager tok jeg ingen; jeg trengte dem faktisk ikke. Andre dager tok jeg flere enn jeg burde. Altfor mange. Før jeg visste ordet av det var jeg oppe i et forbruk som var så stort at jeg kjøpte glass med hundre Rivotril på gata. Da måtte jeg selvsagt også ha amfetamin, sånn at jeg fikk energi og fikk jobbet. Sånn at jeg greide meg, tross alt. Jeg ble skikkelig, skikkelig dårlig.

Folk fra jobben måtte komme innom og hjelpe Line og meg. Mate oss. Vaske leiligheten mens jeg krabbet rundt i totalt delirium og lette etter amfetaminsmuler på gulvet. På denne tiden tok jeg imot fagrådets pris for rusfaglig arbeid. Det føltes ikke bra. Jeg medisinerte meg selv så det akkurat gikk.

Jeg var så sjuk.

Så medisinerte jeg meg på en litt bedre måte. Fortsatte å jobbe. Men jeg hvilte ikke når jeg reiste mellom oppdragene med foredrag og møter og debatter. Jeg reiste rundt og brukte og brukte. Skulle jeg ta et fly neste dag, da kunne jeg jo ikke ta med meg noe. Men det gikk gjerne bra likevel, for jeg fikk alltids ordnet meg noe i byen jeg kom til.

Rasjonelt sett visste jeg hele tiden at dette ikke ville gå. At nå gikk det rett mot et uunngåelig stup, og at jeg bare måtte håpe på flaks. Håpe at jeg snart landet og at noen tok imot meg, at jeg ikke kræsjet på den måten som nødvendigvis ville bli den siste. Det var det eneste jeg levde på: Dette går gærent. Enten hjelper noen meg så jeg får en myk landing – eller så ryker det.

Torstein Bjordal fra FHN kom meg til unnsetning. Han hadde kontaktet 24SJU, et døgnåpent senter, og skulle få meg inn på behandling noe senere. Nå kjente jeg at enten måtte jeg bare dø, eller så måtte jeg gjøre noe drastisk bra. Det var ingen mellomting. Jeg befant meg i en situasjon der jeg hadde fått sjansen til å dytte på et tungt og dumt lokomotiv som sto i veien. Et lokomotiv som søren meg hadde begynt å bevege på seg også, og at jeg var en av dem som endelig hadde fått noe til å begynne å skje med denne ruspolitikken. Jeg hadde fått en posisjon med begge henda ganske så sentralt.

Og så begynte jeg å bli for svak til å stå der. Nå følte jeg heller at jeg sto i veien for at andre kunne fortsette å dytte. Som om jeg var blitt en tung klump som bare burde kaste seg foran toget. Jeg var jo så selvdestruktiv, og derfor ville noe i meg dø. Nå var jeg blitt fullstendig verdiløs.

Jeg ble med Torstein til legen en dag, men var så påvirket at jeg ikke husker noe som helst. En annen dag kom jeg ut av 24SJU og hadde visst skrevet under på at jeg snart skulle legges inn til behandling. Men bare hvis kjæresten min og jeg kunne bli innlagt sammen. Det var en udiskutabel forutsetning fra min side. Jeg påpekte hele tiden at dette aldri vil gå hvis vi ikke kunne gjøre det sammen.

Jeg hadde visst også møtt Aftenposten på vei ut av 24SJU en av disse dagene. Jeg hadde bare avvist denne journalisten, som skrev en sak om meg den julen, og henvist ham videre til Torstein fordi jeg var sjuk. Men det var nettopp derfor han ville skrive en sak om meg. Han hadde fått med seg hvor sjuk jeg var blitt og fått helt sjokk da han hørte det.

Vi gjorde først mye motstand, kjæresten min og jeg, vi ville ikke legge oss inn. Men til slutt gjorde vi det. Vi satte oss på flyet og dro av sted.