JULIE WINGE

FYLLIK

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8317-086-3 (ePub)

ISBN: 978-82-325-0242-4 (trykk)

Redaktør: Nina Grove Hansen

Design: Anette Haaland

Foto: Agnete Brun og privat

TIL MARIA, MATHIAS OG JAKOB

PARRA

Paradisbukta. Bygdøy.

Natt til første mai. 1986.

Party. Fikse, skaffe, mekke.

Drita, stein, borte.

Niklas, Niklas, Niklas.

Håper han er der!

Fremme … Ingen Niklas.

Bang!

Rett inn i bestekompis.

Dæng, inn i altfor liten busk,

vondt, fort, unnagjort.

Bestekompis får duge.

Fy faen så billig. Husker ikke

mer. Angst.

Alt annet er borte.

Den sitter.

Den sitter helt fast.

PROLOG

Hvorfor begynte du å drikke, Julie? Et enkelt og fornuftig spørsmål skulle man tro – men jeg har ikke noe entydig svar på det.

Det finnes imidlertid utallige teorier om saken, men en ting er sikkert: Denne rusen, den har vel alltid fulgt oss mennesker?

Skal vi se:

Det var en gang en neandertaler som het Bjørn. En dag skulle Bjørn på jakt, som han skulle de fleste dager. Da kvelden kom satt Bjørn i krattet sitt og holdt på å sulte i hjel for det var ikke en levende biff i mils omkrets. Han satt og tvinnet fingrene sine i gresstustene på bakken. Bjørn kjente at den råtne tannen hans begynte å ulme, og puttet pekefingeren sin opp i tannkjøttet for å massere den forbaskede smerten. Saften fra gresstustene sivet sakte men sikkert inn i blodårene uten at Bjørn tenkte noe mer over det. Det begynte å prikke i kroppen, tannpinen forsvant, det kilte og alt ble deilig. Neandertaleren Bjørn så på fingrene sine, som nå var noe av det vakreste han hadde sett i hele sitt liv, og der skimtet han svaret i grønt, på fingertuppene! Bjørn la sammen både to og tre, for han var en meget intelligent neandertaler. Det var gresstustene som hadde gitt ham denne åpenbaringen! Denne fantastiske forståelsen av at han egentlig var en helt grei kar, til og med en super kar, ja rett og slett en riktig så pen neandertaler var han! Også uten tannpine da gitt!

Bjørn begynte å savne de andre i stammen. Han hadde funnet svaret på det meste og ville dele det med alle. Han var skikkelig deppa for at ikke mobiltelefonen var oppfunnet og løp strake veien hjem med tonnevis av gresstuster under skinnfellen for å dele ut den grønne lykken og danse med vennene sine. For det var det han ville nå! Danse og prate med alle! Han hadde det jo så gøy i hodet sitt!

De fleste i stammen syntes gresset var en artig adspredelse, men ikke alle kompisene til Bjørn digget tustene like mye som ham. Bjørn var på vei inn i et evig drømmeland, og hadde ingen planer om å komme tilbake.

RUSAVHENGIGHET er en kronisk og progressiv sykdom. Noen vil nok gjerne diskutere ordet sykdom i denne sammenhengen. Det er en uinteressant diskusjon og det fører ingensteds – minst av alt fører det til edruskap. Løse diskusjoner fører ikke til vilje og handling, så la oss hoppe glatt over det. Vi går den andre veien, vi sammenligner det med kreft. Enkelt og greit. Se rundt deg, og jeg er ganske sikker på at du vil se det.

Du vil se de som sleper seg bortover fortauet i jakten på et nytt fiks.

Du vil se naboen som gjemmer seg inne i huset sitt, han har omgjort hjemmet til en eremitthule for mange år siden.

Du vil se venninnen din som påstår strålende: «Ja, jeg har det kjempefint!» Men bak det entusiastiske oppsynet skjuler det seg blasse tomme øyne og et dratt ansikt.

Du vil se at du har gitt opp faren eller moren din for lenge siden. De får bare holde på.

Da er det lett å si: «Åh, kan de ikke bare skjerpe seg!» «Bare slutte!»

Tenk deg at du spør en åtteåring med en drøm og en fremtid:

«Hva skal du bli når du blir stor da?»

Du vil sannsynligvis ikke få dette svaret:

«Først skal jeg prøve narkotika og alkohol, det ser jo så gøy ut! Så skal jeg ta så mye av det at jeg ikke klarer noe annet. Ja, istedenfor å bli student altså, det er så kjedelig, det har jeg nemlig hørt! Og så skal jeg bli rik, skikkelig rik! Rik på innleggelser, institusjoner, narkotika og alkohol. Og ja! Forresten – jeg skal bo ute, det er jo så gøy å være ute! I dag for eksempel, i dag har jeg vært i akebakken hele dagen!»

Hvis både dere som ikke er alkoholikere og vi som er alkoholikere kan prøve å forstå hverandre litt, så kan vi vel kanskje også hjelpe hverandre litt?

Klassikeren er å rote i barndommen, så la oss grave litt i den.

Har jeg hatt grusomme foreldre? Nei. Fattige kår? Nei. Et dårlig oppvekstmiljø? Nei. Foreldrene mine var mye fraværende, men også helt til stede når det krevdes. Er ikke det en ganske klassisk beskrivelse? Vel, da var de sikkert klassiske.

Fraværende ja, vi skal se litt på det også, eller – du skal få merke det.

Var foreldrene mine egentlig fraværende? De jobbet begge to, men hvem gjør ikke det? Kanskje det var jeg som var fraværende? For etter hvert som historien skrider frem vil du sikkert spørre deg selv:

Hvor var foreldrene mine?

Hvor var de gode vennene mine?

Når sa noen at nok var nok, og hvem sa det?

Eller:

Hvorfor sa ingen noe?

Alle de pårørende? Hva gjorde de?

Ville du klart å gjøre noe for en som står deg nær? Jeg mener, virkelig?

PÅRØRENDE = MEDAVHENGIGE

Jeg kan like godt lære deg det ordet med en gang:

Medavhengig.

Mor, far, søster, bror, besteforeldre, kusiner, fettere, barn, sjefen, kolleger, kjæreste, kone, mann. De som følger med i dragsuget.

Som andre voksne mennesker bodde jeg ikke sammen med foreldrene mine, vennene mine (noe særlig) eller sjefen min. De kunne ikke sitte oppå meg og vinkartongen min i sofaen. I litt yngre år kunne de heller ikke fotfølge meg rundt omkring på byen, eller stenge meg inne.

Hvem kan vel det?

Og hvis de hadde gjort det? Hva hadde skjedd da? Hva hadde du gjort i den situasjonen? Avhengig eller ikke?

Jeg hadde avvist dem totalt! Hevet dem på dør! Jeg hadde hatt rett til det.

Moren min hadde neppe fått så godt vær hvis hun lenket seg fast til livet mitt nå i edru tilstand heller. Eller – hva sier du?

Saken er at de medavhengige blir skjøvet bort av oss rusavhengige.

De fikk servert gode historier om hvordan det gikk med meg. Entusiastiske innlevelser av arten «så sa den og den det, og da sa jeg det og det, og da sa de at jeg var talentfull og så fikk jeg den jobben og nå skal jeg flytte inn i en dritkul leilighet med den nye fantastiske kjæresten min. Du, jeg må gå nå, for jeg er midt i en lett underholdende og spennende passasje av Dostojevskijs ´Brødrene Karamasov´. Ha det, pappa!»

Ingen av disse tingene var løgn, men dog, de kan ha vært halve sannheter? Man trenger ikke å være rusavhengig for å levere halve sannheter heller. Vi gjør det alle sammen.

Vi skyver ting under teppet eller foran oss. Jeg hadde nok et stort teppe, det var mye under der. Et av problemene med oss rusavhengige er at vi ikke nødvendigvis er helt klar over dette teppet selv, i alle fall ikke omfanget av det og ikke før det har gått ganske mange år. Og vet vi det litt, ja – da skyver vi det også under der. Alkoholisme er ikke mystisk på den måten. Vi er tross alt avhengige av rusen vår, det er jaget etter rusen som styrer oss.

Så hvor var de? Min familie og mine venner?

Du kommer til å savne dem alle i løpet av historien min, fordi de var der alle er: I sitt eget liv og i sine egne hjem. De var også sammen med meg, men bare når det passet meg. De var litt på siden av den røde tråden i livet mitt: Festen, kicket, spenningen og rusen. Og ærlig talt, det skulle bare mangle at de var i sine egne liv. De levde der og trodde jeg hadde det bra, men når sant skal sies, det trodde jeg også – i mange år.

Så enkelt er det egentlig.

For én ting er sikkert, man trenger ikke komme fra en container for å ha et rusproblem. Det behøver heller ikke å rulle tomme vodkaflasker rundt på gulvet i stuen. Rødsprit og heroin har som oftest ingenting med saken å gjøre. Rus er rus. Skjebnene har selvfølgelig forskjellige utfall, så vi tar det en gang til:

Rus er rus.

Man kan ha jobb, barn, Volvo, hund og hvitt stakittgjerde.

Man kan også ha, nei, man HAR en hel bøtte med unnskyldninger for å drikke:

De andre er så kjedelige, som absolutt skal hjem så tidlig.

Jeg trenger litt tid for meg selv nå.

Søsteren min har nettopp fått kreft.

Vi må jo feire at naboen har fått nye bukser.

Ærlig talt, jeg har jobbet ti dager i strekk.

Ah, det var deilig å komme hjem nå, jeg har kjørt helt fra Trondheim uten stopp.

Jeg sitter oppe litt til jeg, jeg skal bare lese ut boka.

Deilig med nye Ikea-møbler, gleder meg til å skru dem sammen. (Særlig. Skål!)

Og jeg elsker denne:

Jeg, nei! Jeg er bare B-menneske!

Så går man der, med alle unnskyldningene og tomatsuppe i huet, i påvente av neste fiks (rødvin sa du? Nei, fiks). Du mestrer livet? Ja? Klart det. Hva med postkassen forresten? Har du vært der i det siste? Du kunne ikke møte kompisen din forrige lørdag heller, nei. Ja da, det var fordi du var så sliten etter jobben. Skulle bare mangle. Du trengte å koble av litt.

Så til deg kjære medavhengige (det vil si de fleste i verden):

Jeg skal nå etter hvert prøve å skli unna deg, du skal ikke få tak i meg på mange år, for du er i veien for festen min.

Og til deg kjære brukende/rusavhengige/alkoholiker:

Jeg håper du kjenner deg igjen.

BEHOVET FOR RUSEN henger gjerne sammen med andre ting man sliter med. Og det kan være vanskelig å finne ut hva det er.

For meg er det selvforakt. Men hvor kom den fra?

Hadde det vært enkelt, ville det nok vært veldig mange arbeidsløse hodeknekkere rundt omkring.

Selvforakten, ja. Vi får ta det fra begynnelsen og sakte partere meg … Kanskje vi kommer til et svar? Kanskje du kjenner deg igjen? Kanskje ikke.

Det er hvordan jeg husker ting jeg vil skrive ned nå. Ikke nødvendigvis hvordan ting var. Jeg kan alltids gå til «kildene» mine, men hva har fakta egentlig med saken å gjøre? Det er min opplevelse jeg gjerne vil prøve å dele med deg. Jeg tar en dag av gangen mens jeg skriver. Det gjør jeg uansett.

Jeg var en rosa liten pike. Det som på en eller annen måte utviklet seg til å bli selvforakt, begynte egentlig bare som blomster. Jeg var og er veldig romantisk. Jeg ser kanskje ut som en spaserende rockekonsert nå, men inni der er det mye rosa. «Inyourface»-looken min er likevel ikke et skall. Jeg digger bare å se sånn ut. Dypere trenger det ikke å være.

Det mest livlige rosabildet jeg har, er satt til Brønnøya. En vakker øy uten biler, midt i Oslofjorden. Vi var på Brønnøya og familiehytta vår, den gule hytta, hver eneste sommer. Moren og faren min dro frem og tilbake på jobb, mens den danske praktikanten vår, Hanne, tok seg av meg, broren og søsteren min. På Brønnøya skulle jeg etter hvert også få mitt første kyss. Første ligg? Nei, nei, nei. Det er mest spennende for gutter det, for oss jenter er det det første kysset.

For å komme til hytta parkerte vi på en parkeringsplass på Nesøya, trasket ned en bratt bakke, for så å sveive oss over til sommerparadiset med en kabelferge. Kabelfergen var favoritt-inntektskilden for oss barn i sommerferiene. Vi fraktet folk over, fikk småpenger av glade hyttebeboere og tømte lommene i kiosken på Langåra, en øy som lå litt lenger ut i Oslofjorden. Det var ingen ferge mellom Brønnøya og Langåra, så det var like spennende hver gang vi sto og stirret, siklende, på kiosken. Den røde bua på andre siden av sundet var stappfull av godteri og lommene våre var stinne av sveivepenger. Det store spørsmålet var: Får vi båt-haik? Fikk vi ikke det måtte vi jakte rundt på Brønnøya resten av dagen etter en gutt med båt. Litt som jakten på rus egentlig? Ja, for vi fant jo alltid en løsning – godteriet skulle i havn og problemer var til for å løses.

Når sommeren nærmet seg, lå jeg i sengen om kvelden og så for meg at jeg var på vei til hytta, en tur som tok 20 minutter å gå. I denne livaktige visjonen dumpet jeg alltid ned i en eng vi gikk forbi på veien. Bildet jeg laget handlet om meg selv midt i blomsterengen, nynnende og duftende, ikledd en sånn typisk kjole fra slutten av 70-tallet. En sånn lang blomstrete med strikk rundt brystet og stropper over skuldrene. Jeg satt aldri i denne engen, i virkeligheten gikk jeg rett forbi engen min fordi gresset var for høyt og stikkete, solen var for varm og dessuten – det skumleste av alt – det kunne være store, store slanger der og de fikk man jo ikke øye på engang! Ikke i det høye gresset.

Men blomsterpike skulle jeg bli. Hva det er, og hvordan man kan tjene til livets opphold som blomsterpike, må du ikke spørre meg om. Det hadde i alle fall ingenting med å stå i butikk å gjøre. Jeg skulle bare sitte i enger og snuse på blomster, jeg. Jeg og oksen Ferdinand. Gjerne tegnet og fortalt av Disney. Det hadde vært helt perfekt. Prinsen? Å ja da, han var alltid med i form av den gutten jeg var forelsket i – og forelsket var jeg hele tiden, eller er, om du vil. Rosahodet meg. Eller rushodet – velg selv. For det var det forelskelsen var, en deilig rus som jeg jaktet på.

Egentlig har jeg den samme drømmen ennå, den har bare blitt litt mer voksen:

Jeg står opp klokken 06.00, lykkelig og lys våken. Spretter inn i noen utrolig trendy fritidsklær, spenner bikkja fast i båndet og går en herlig og frisk tur til bakeriet, kjøper croissanter og svever hjem mot en tilfredsstillende dusj, eller nei, et boblebad med levende lys og en god bok. Alt i sakte film med flagrende hår og et salig smil om munnen.

Det stemmer faktisk at jeg våkner klokken 06.00, men det første jeg gjør er å sette på vannkokeren, rigge opp Mac-en og legge røyken klar. Så lager jeg kaffe av ferdigpulver og fyrer opp Facebook, VG (som jeg ikke gidder å lese), skriver kanskje noe tull og koser meg glugg i hjel en hel time for meg selv før barna skal opp. Det er faktisk også koselig – at barna står opp, mener jeg. Og alt dette liker jeg egentlig mye bedre enn den fornuftige, dustete turen jeg har falske ambisjoner om. Den kan vi sende med Kielferga, for den har ingenting med meg å gjøre. Hvorfor jeg liker det? Fordi jeg ikke er fyllesjuk. Fordi jeg ikke lenger karer meg gjennom morgentimene på autopilot for å få barna av gårde til skolen. Fordi jeg ikke legger meg i fullstendig angst foran tv-en resten av dagen mens jeg venter med uro på at barna skal komme hjem igjen. Og når de gjør det, trenger jeg ikke ta meg sammen i noen timer før jeg kan roe nervene med vin og vodka. Jeg liker det fordi jeg kan. Derfor er den morgenstunden noe av det beste jeg vet. Hvorfor i helvete skal jeg da gå en fornuftig og sporty tur med hunden?

Er du helt skitzo eller din dust?

Ja.

Nå for tiden også, men da jeg drakk ble dualiteten min umulig å forstå og selvfølgelig umulig å gjennomføre:

Feste til jeg stupte og trene om morgenen?

Pugge tekst (jobben min) på bar?

Drikke hele kvelden og være mor om dagen?

Jeg var stygg og feit samtidig som jeg var sexy og pen.

Det var kult ikke å børste håret – fordi det så rocka ut …

Kanskje det er der skuffelsen over meg selv kommer fra? For ikke å snakke om all angsten?

Jeg skulle alltid starte dagen med en treningsøkt.

Men jeg var jo fyllesjuk – og skuffet over meg selv.

Nå trener jeg heller ikke om morgenen, men jeg synes det er helt greit og vet at fylla ikke har skylda.

Da jeg gikk på teaterskolen skulle jeg slutte å røyke og bygge opp stemmen min så jeg kunne synge hele «Jesus Christ Superstar» på egen hånd. Men jeg var jo ikke interessert i å øve stemmen. Det var så kjedelig! Dessuten var røyken dritgod! Drikke uten røyk? Gi deg ’a!

Jeg er fremdeles ingen sopran, men det er helt greit. I edru tilstand ser jeg at mye var helt unødvendige luftslott – og jeg får til andre ting, ting jeg aldri hadde drømt om i det hele tatt.

Kjæresten min, som også er en edru alkoholiker, hadde en klassiker da han drakk. Han var egentlig et «friluftsmenneske» mente han. I sin anstendige vestkantpromille durte han titt og ofte innom sportsbutikker med pengesedlene tytende ut av lomma for å kjøpe det beste innen utstyr. Et bra telt for eksempel? Et som tåler Mont Everests kalde vinder? Ja, det må vi ha! Med teltet vel i havn dro han oppglødd hele den lange veien fra Bygdøy Allé til badestranden Huk på Bygdøy (Google maps har nettopp fortalt meg at reisen tar 23 minutter med buss).

Eventyreren slo opp teltet med stor entusiasme og så til sin forbløffelse at hele installasjonen var like fantastisk som både reklamen og prisen tilsa. Han pakket fornøyd ned teltet, dro hjem igjen og la det i kjelleren, spaserte ned til Palace Grill for en bedre middag med tilhørende rødvin og forble på byen i tjue år til. Teltet? Det har ingen sett siden.

Denne dobbeltheten har vi vel litt alle sammen, men jeg tror den blir forsterket hvis man går inn i en evig fyllekule med påfølgende angst. Vi fylliker går med konstant dårlig samvittighet for alt vi ikke får til.

Angsten? Den kommer til slutt så ofte at den kan virke som om den er eksistensiell. Den er ikke det. Den går over.

DEL 1

OG DET BLE LYS … TROR JEG

Mamma og jeg 17. mai 1973.

INTERVJU

KARI WINGE – mamma

– Hva skulle du ha gjort, mamma?

– Hva jeg skulle ha gjort? Med deg? Nei, altså … tingene skjer langsomt og gradvis. Da du flyttet hjemmefra lot jeg deg være i fred.

Inntil da hadde jeg dirigert livet ditt så mye at du måtte få fri.

– Og jeg ringte vel hjem og ba om hjelp?

– Jaja, du ringte veldig mye hjem. Du ba om hjelp til helt vanlige ting, som kjærester og regninger og sånt. Og da hjalp jeg deg jo, men jeg lot deg komme selv. Jeg var jo ikke klar over at du hadde noe alkoholproblem. Jeg syntes du var den flinkeste av alle barna, jeg. Vasket på Grand Hotel, jobbet i butikker og tjente penger og sånn, da du var 16 år … Du var kjempeflink. Så begynte du på Onkel Oswald, og da skjønte jeg at du hadde et veldig stridt liv. Jeg skjønte jo at det var mye alkohol forbundet med det. Det var litt mye, syntes jeg. Allerede da var det umulig å snakke med deg. Det var umulig å si «Julie, er ikke dette et litt hardt liv?» og sånn.

– Når gikk det opp for deg at jeg er et eller annet som er litt for mye?

– Gradvis, men hele veien klarte du å få meg overbevist om at dette bare er tull. Og så skjelte jeg deg ut med jevne mellomrom, og sa «du får ikke lov å drikke», og så gjorde du ikke det.

– Men jeg gjorde det, vet du.

– Ja, det kunne jo ikke jeg vite!

– Hva med da jeg la meg inn på Trasoppklinikken? Hva tenkte du da?

– Det var en lettelse. Jeg hadde nesten gitt opp.

– Gikk det opp for deg at jeg var alkoholiker?

– Nei, men du hadde gitt opp livet ditt. Du ville ingenting med det. Jeg visste ikke hva det var, men jeg ble bare lettet.

Then he started to think about Michelle. What would she be doing now? Was she thinking about him?He pulled open his nightstand drawer where the small container with the forget-me-not seeds lay in the left corner, all the way in the back. He felt how much he missed her. In twenty-three years they would be planting the very last seed together back home in Boulder. Twenty-three years. It seemed like an entire lifetime.

KJÆRE MAMMA DET ER SIKKERT IKKE HELT VANLIG Å SKRIVE ET SÅNT BREV SOM DETTE I EN BOK, MEN DET DRITER JEG I. DERFOR:

Kjære mamma

Dette er ment som en liten advarsel før du begynner.

Jeg starter historien min i Bergen.

Det vil si mamma, at du får gjennomgå en smule i begynnelsen av denne boken, noe du overhodet ikke fortjener.

Starten av livet mitt var som det var.

Dette er mine opplevelser, derfor kommer dessverre ikke dine nyanser med, selv om jeg kjenner dem. Kanskje det vil føles urettferdig?

Kanskje du spør deg selv hvorfor pappa ikke får like hard medfart som deg?

Det vil jeg svare på før du begynner:

Fordi du er mammaen min. Fordi jeg er førstefødt.

Fordi du var nærmest. Fordi du snakker mest. Fordi jeg hørte deg best.

På alle måter.

Derfor, mamma.

På mammas fang, 1970.

Som mange Oslo-barn ble jeg født på Rikshospitalet. 20. juni 1970 (husk å ringe).

I motsetning til de fleste Oslo-barn hadde jeg foreldre som bodde i Trondheim – og så vidt jeg vet tok moren min flyet fra Trondheim, fødte meg og dro sporenstreks tilbake med meg på armen. Hun var av den formening at Rikshospitalet var det beste sykehuset i Norge å føde på, så da ble det sånn, uansett hvor hun befant seg. Hun var på jobb like før jeg kom, og dro tilbake på jobb rett etter min ankomst.

Foreldrene mine var ansatt ved Trøndelag Teater. Det at de faktisk tok meg med overalt, gjorde at jeg vokste opp i landets purpurfargede teaterkorridorer, alene med kosedyret mitt – Leopardbamsen. Jeg hadde hele slott for meg selv, mens moren og faren min utviklet sine kunstneriske talenter mot statlig betaling (heldiggriser). Jeg var ikke så mye inne og så på teaterprøvene, det var bare kjedelig. De gjentok jo scenene hele dagen! Stoppet opp, gjorde alt om igjen og snakket visvas, mens jeg ville se hva det handlet om. Nei, takke meg til teppelagte korridorer, kosedyr og unge skuespillerinner som flettet håret mitt mellom slagene for å gjøre instruktøren (ja, instruktøren, ikke regissøren, slik var det den gang) glad. Det er klart man må holde seg inne med sjefen.

Det ble en god del «voksenfester» på meg som liten. Premierefester. Det var helt vanlig på 70-tallet. Vi var mange barn på disse festene og det var den reneste selvfølgen. Jeg plaget vettet av mamma. Mens de andre barna lekte og lot sine foreldre være i fred ved «voksenbordet», var jeg høyt og lavt på mammas kropp. Jeg var mellom bena, oppå fanget, jeg hang rundt halsen hennes, jeg var under bordet og når hun fikk nok, stilte jeg meg bak henne for å flette håret hennes, i et siste desperat forsøk på ikke å bli sendt av gårde til de andre barna. Det var ikke i redsel for å bli avvist. Mange mennesker var alltid gøy. Jeg hang på henne for å passe på at hun ikke skulle drikke vin.

Stakkars mamma, hun drakk faktisk ikke så mye, jeg kan ikke huske at hun noen gang var full i mitt nærvær. Det var bare det at hun gjorde ting jeg ikke skjønte, og små detaljer ved henne forandret seg sikkert. For det gjør de – detaljene forandrer seg – selv når vi ikke er påtakelig beruset. Vi er raskere til å si «Nå snakker mamma» enn ellers. Vi feier bort barna med «gå og lek» og blir litt høyere, både i stemmen og fysisk. Vi snakker om ting barna ikke er vant til å høre oss snakke om, og på en litt annen måte. Bevegelsene blir større og vi ler mer. Kanskje vi ikke glemmer barna, men vi blir annerledes, selv etter ett glass vin. Ett glass vin gir muligens ikke noen rus, ikke for alle, men det setter oss i en annen stemning. Hele festsituasjonen gjør i grunnen det.

Dette var jeg hypersensitiv for. Jeg følte at mamma sviktet meg – jada, akkurat så dramatisk var jeg, det var et svik. Hun ble borte for meg, hun var på et annet sted som jeg ikke kunne komme til. Jeg er litt sånn ennå, jeg blir usikker hvis jeg ikke skjønner hva kjæresten min skal eller hvorfor han sier sånn og slik. Forskjellen er bare at jeg vet det nå, jeg vet at det er noe inni meg, så jeg tar en runde med meg selv på det, før jeg lar det gå utover andre. Med nå mener jeg i edru tilstand, helt edru tilstand. For det er forskjell på det også – det å ikke drikke på en stund og det å bli helt edru – men det kommer vi tilbake til.

I løpet av mitt første leveår oppsto det et gedigent ekteskapsproblem mellom foreldrene mine som skulle vare i veldig mange år. Veldig, veldig mange år.

Men det er en helt annen bok og den kan de pokker meg skrive selv. Dessuten har de skravlet om det utallige ganger, både i pressen og hjemme. Mamma og pappa er så åpne om ting at det noen ganger lønner seg å bremse dem litt:

«Takk mamma, nok informasjon nå.»

«Blablablablabla … og derfor lå jeg med … blabla … og han har … blabla … du må skjønne det Julie at …. blabla … og jeg er et monogamt menneske … blablabla …»

«Ehhh, fint det mamma …»

«Blablablabla …»

«Ok, mamma, ha en fin kveld, jeg må dessverre løpe nå.»

«Blablablabla …»

Jogge litt liksom.

Mamma har fortalt meg så mange detaljer at hun har gått i sirkel. Nå for tiden har visstnok ikke noe av det skjedd lenger i det hele tatt. Eller … det kommer litt an på dagsformen.

Uansett. Jeg vet alt.

Føler du deg utsatt? Ja da, jeg vet om deg også, men jeg skal holde kjeft, du kan lese videre i ro og mak. Det har nemlig ikke noe med meg og min historie å gjøre. Jeg fikk bare symptomene av det. Eller, bare og bare …

Moren og faren min kranglet så busta føyk under hele oppveksten min. Ofte, mens de kranglet, løp moren min rundt naken. Nakenheten har preget meg mye, men det har nok ikke fått meg til å drikke. Den har fått meg til ikke å løpe rundt naken selv. Jeg er litt sjenert på den fronten. Litt synd for kjæresten min kanskje. Jeg prøver noen ganger, men det er ubehagelig.

Jeg husker at de kranglet hver bidige dag. Det vil si, foreldrene mine kranglet sikkert ikke hver dag og mamma var sikkert ikke naken hele tiden, det er bare sånn bildene har blitt.

VI FLYTTET TIL BERGEN i 1976, og her begynner jeg å huske ting litt livligere – ikke bare i farger og stemninger. Det første jeg husker derfra er at mamma og jeg var på vei til Den Nationale Scene. Da vi kom inn i resepsjonen for første gang, hoppet resepsjonsdamen i stolen over likheten mellom mamma og meg. Identiteten min var satt. Jeg var datteren til Stein og Kari, og det skulle naturlig nok forfølge meg en smule.

Jeg regner med at det var august 1976. Nye jobber og ny førskole på meg. Ja, det må ha vært august. Vi spaserte bortover Ole Bulls plass, og jeg spurte spent:

– Mamma, kan jeg snart få se på de bergenske pengene?

Seks år gammel og i et nytt land. Eller noe sånt. Jeg ble i hvert fall veldig skuffet da jeg fikk vite at de hadde de samme pengene i Bergen som i Oslo.

Det var igjen mine foreldres kunstneriske ambisjoner som førte oss til den vakre byen. Vi ble plassert i Holtaåsen, et sted like ved Fyllingsdalen. Langt ute i huttiheita, men ganske eksotisk for meg, som var vant til Oslo: Jeg kom fra Gabels gate 37, Oslo 2, tlf. 44 92 52. Et sted vi skulle beholde i mange år fremover. Eller i alle fall i seks år til. Ja? Det er mange år det, jeg var jo seks. Så der ruslet vi, og alt var nytt og spennende. Eller, alt var ikke spennende – Nikolai, broren min, dinglet i den andre hånden til mamma. Han var nesten tre år, og helt unødvendig å ha rundt seg. Nikolai var bare teit. En litt overflødig og masete ting. Vi gidder ikke å snakke om ham ennå. Dustebaby! Eller, ordet «dust» var ikke oppfunnet ennå. OK, dumme baby! Dessuten skjønte jo ikke den dummingen hva bergenske penger var heller.

Førskolen! Jeg skulle begynne på førskolen! Jeg gledet meg til å få nye venner, dessuten – førskolen hørtes jo nesten ut som skolen! Kanskje det nesten var som skolen også? Jeg var stor.

Førskolen var selvsagt Rudolf Steiner-førskolen. Klart det! Pappa hadde gått på Steinerskolen på Smestad i Oslo, med selveste Jens Bjørneboe som tysklærer, og da måtte det bli sånn. Jeg fulgte trofast i hans fotspor (fulgte og fulgte, de ble vel heller lagt ut, tenker jeg), men på Paradis i Bergen, som var et langt stykke fra der vi bodde. Sikkert 45 minutter med buss. Jeg fikk fort bussbarnevakt, en jente som gikk i de øvre klassene på samme skole. Noe så kult! Ann het hun og var ungdom, tenk deg noe så eksotisk! Ann passet på oss på kveldstid noen ganger også. Innside-informasjon om skolelivet, det var Ann det. Jeg fikk innblikk, innblikk i hva skolen kom til å bli. Jeg solte meg i glansen av en så stor jente på bussholdeplassen. Men sitte ved siden av meg på bussen, det var sjelden aktuelt for Ann. Ikke så rart kanskje, jeg gjorde mer enn nok ut av meg i de minuttene vi sto sammen og ventet. Jeg måtte jo tøffe meg for både Ann og de andre barna, vise de andre at jeg kjente Ann bedre enn dem.

På bussen krøp jeg inn i meg selv og ble flau. Åh, så dum jeg hadde vært på bussholdeplassen! Jeg merket det jo selv. At jeg hadde tøffet meg for mye og vært teit og bråkete. Åh, jeg måtte alltid dumme meg ut. Nå igjen! Jeg skulle aldri gjøre det mer! Jeg skulle bli en sånn stille og sjenert pike som bare smilte pent hele tiden. Det skulle jeg det! Kanskje det hadde hjulpet hvis jeg bare hadde hatt lyst hår og blå øyne?

På førskolen gikk også Dagfinn. Jeg var så forelsket i Dagfinn, han var så søøøt! Og så var han stille og sjenert. Det var så veldig søtt. Jeg turte ikke å snakke til ham. Jeg gikk rundt hjemme i Holtaåsen og drømte meg bort, mens jeg tegnet tegninger til Dagfinn av ham og meg i blomsterengen, som han aldri fikk. Det var da jeg fant mitt første kick: forelskelse. Et veldig bra sted å være, der skulle jeg oppholde meg så mye jeg bare kunne.

Da vi begynte i første klasse litt lenger nede i veien, skulle det vise seg at Dagfinn ble en av de «rare» i klassen. Forelskelsen min forsvant som dugg for solen. Den gikk over i ren skam. Jeg var jo helt dum! Jeg hadde vært forelsket i en raring! Jeg sa det ikke til noen, og ristet det fortest mulig av meg. Alle de andre syntes han var rar og da skulle jeg også det. Tenk at jeg ikke hadde skjønt det, alle de andre hadde jo skjønt det. Der hadde jeg gledet meg hele sommeren til å begynne i samme klasse som Dagfinn og være i nærheten av ham «resten av livet». Og så turte jeg ikke lenger. Jeg visste at jeg var feig, men jeg ville være kul. Jeg måtte være kul.

FØRSTE KLASSE skulle forandre livet slik jeg kjente det til da – jeg møtte Ingrid. Ingrid var vakker og mild som en alv, med langt blondt hår.

Hun ville jeg leke med! Men det var ett problem. Det var en annen jente fra klassen som alltid okkuperte henne. Vi kjente hverandre ikke så godt ennå, vi gikk tross alt i første. Så hvordan løse dette lille problemet? Hvordan komme forbi Natasha? Det skulle bli et langt prosjekt. Vel, langt i en syvårings øyne. Noen uker, kjempelangt. Natasha hadde også sett verdien av Ingrid. Dessuten var de naboer og kjente hverandre godt fra før av. Ja, mammaene deres var til og med venninner, slå den ’a! De hadde en fortid. Et skummelt problem for lille meg. Det var bare å starte kampen. Kampen mot meg selv for å få det til, for jeg var jo tross alt dum. Natasha var så flink og bestemt, det var akkurat som om hun ikke syntes at hun var noe dum i det hele tatt. Tenk å ha det så bra ‘a!

Jeg sirklet lenge rundt de to, på god avstand. Jeg tror Natasha var oppmerksom på meg, for det var i alle fall det jeg så – en Natasha-vegg. (Damer ass). Etter et par uker hadde jeg samlet nok mot. Jeg stilte meg opp i skolegården til en stille duell, siktet rett forbi Natasha, med Ingrid i siktet. Klar, ferdig gå! Jeg gikk mot målet i marsjtakt, sneiet min rival og skjøt direkte mot offeret: «Vil du leke?»

Ingrid så spørrende bort på venninnen sin og Natasha svarte kontant «nei» for begge. Men nå hadde isfjellet fått et hakk, så det var bare å fortsette jobben. Etter noen uker til med sterk pågang og tydelig, men avtagende avvisning, funket det til slutt. Ja, gutter, dere har rett – den der masinga gir resultater.

Hvordan det skled over til å bli Ingrid og meg, istedenfor Ingrid og Natasha, vet jeg ikke helt. Stakkars Natasha. Jeg antar at Ingrid var dratt mellom oss begge en stund. En ting skal være sikkert, jeg er evig takknemlig overfor Natasha for at jeg fikk Ingrid til slutt. Det kommer til å vare livet ut.

Jeg kan ikke huske at jeg noen gang har ment noe annet enn at jeg er teit. Alt jeg sier og gjør er litt teit. Da jeg så Ingrid, var det første gang jeg måtte gå alvorlig inn for å overvinne fenomenet. Og jeg klarte det. Ingrid syntes ikke jeg var teit i det hele tatt. Vi smeltet fort sammen til en slags enhet med et eget språk. Et babybergensk vi etter hvert snakket helt automatisk, og som skulle sive inn i nervesystemet til både mor og bror i den ingridske heim.

Broren til Ingrid het Håkon og var to år eldre enn oss. Han var en skikkelig storebror, en klassiker. Det var adgang forbudt på rommet hans, og han hadde en hel haug med selvlagede duppeditter og hyssinger rundt i rommet som åpnet, lukket, slo på og av både det ene og det andre. Han var en skikkelig oppfinner. Ja, og så var han farlig. Selvfølgelig! Han herjet med Ingrid, dro henne etter håret, kastet dartpiler rett mot oss. Jeg var musestille inne på Ingrids rom hver gang jeg hørte at Håkon kom hjem. Skikkelig skummel. Skikkelig storebror. En aldri så liten detalj jeg ikke reflekterte over, ikke på noen måte, var vel det faktum at jeg var like ille mot min egen lillebror. Hvis ikke verre.

Favoritthobbyen min var å ta et godt tak i håret til Nikolai, stille meg på en stødig puff i stuen og slenge ham rundt min egen akse. Jeg elsket å gå inn på rommet hans før han kom hjem fra dagmammaen sin og fiske frem LP-platen Peter og ulven, sette den forrest i bunken hans så han kunne åpne døren og bli livredd ved første øyekast. Deilig. Velkommen hjem, dumme, dumme, dumme Nikolai!

Ingrid og jeg skapte vår egen trygge verden med språket vårt og hverandre, ikke engang Håkon kunne henge med i svingene. Hun fikk ha sine konkrete observasjoner av alt mulig, om enn til en smule irritasjon fra min side, det skal innrømmes. Ingrid var verdensmester i konkretisering. Hvis jeg for eksempel pekte og sa: «Se den fine blomsten», proklamerte Ingrid: «Det er ikke bare en blomst. Alle blomster er dét. Dette er en fiol (og så kom hele det latinske navnet på fiolen).» Til gjengjeld fikk jeg lov til å ha mine fantasier og drømmer av henne, det var hennes kompromiss. Vi utfylte hverandre.

Eller drømmer? Rene løgner ble det noen ganger. Jeg påsto for eksempel at jeg hadde en tryllestav som kunne trylle frem akkurat det jeg ville i hele verden. Jeg hadde fått den rett fra himmelen med bare én veldig streng regel: Før jeg tryllet noe som helst til meg selv, måtte jeg trylle hele verden bra. Alle barna i Afrika skulle ha det fint. Sånn. Over til meg. Ingrid var skeptisk og antydet svakt at hun merkelig nok aldri hadde sett tryllestaven min, hvorpå jeg forklarte henne en regel til, som jeg selvfølgelig hadde glemt: Ingen andre måtte se den, ikke engang Ingrid. Da ville den slutte å virke med en gang.

Hun prøvde seg igjen og spurte meg hvor jeg gjemte denne fantastiske tryllestaven. Tenke, tenke … Den hadde jo blitt ødelagt hvis den lå i lomma, så det gikk ikke. Jeg hadde den i buksa, festet i sokken ved leggen. Ja, sånn var det, det var nemlig det eneste stedet den virket (en regel til der). Ingrid prøvde seg litt tafatt og oppgitt en siste gang: «Ja, men du tryller jo aldri!».

«Åh! Ikke det?! Se nå ‘a, Ingrid!» Jeg hoppet opp på et høyt murgjerde (det var sikkert en meter) helt uten hjelp av svikt i knærne eller støttende hender. Sånn! Ingrid ga opp og lot tryllestav være tryllestav.

Vi var oss, ikke mot verden, vi var bare oss og det var trygt. Merkelig nok fikk vi være i fred, ingen buttet inn eller prøvde å skape intriger mellom oss to. Ja, bortsett fra Håkon da, han måtte vi leve med. Det er livet, det.

SOM VELDIG MANGE andre på 70-tallet var jeg nøkkelbarn i en alder av seks år. Dog et frivillig et. Nikolai var hos en dagmamma hver dag som jeg også kunne komme til, men jeg ville ikke dit, for dagmammaen var både teit og streng, hun snakket jo til og med engelsk! Jeg fikk slippe det. Det må av en eller annen grunn ha vært veldig viktig for meg å være alene, for jeg var og er ekstremt mørkredd. Mørkeredselen var mer enn aktiv nok i lyset også, så lenge jeg måtte deale med tomme rom og lange korridorer. Men alene skulle jeg være, så jeg dro hjem til Holtaåsen hver dag, låste meg inn og måtte forsere en kjellergang, en trapp, en gang til og så rett inn i sofakroken og på med tv-en. Uansett hva det var på tv, for tv var ikke akkurat noe tivoli den gangen. Prøvebildet funka helt fint. Var man ekstra heldig: Trim for eldre. Et problem oppsto fort: Jeg var ikke trygg i kroken min uten dyne! Ok, manne meg opp, gå ned en lang gang til rommet mitt for å hente dynen, og så den store bøygen – ikke løpe tilbake. Løping går ikke, da blir det mye verre. Sakte, sakte, tilbake gjennom korridoren, sats til sofahjørnet, dyne og tott. En tott som skulle vare i mange år. Å gå rundt og suge på totten til man er 16 år?! Makan … Den totten ble sugd på så mye at hvis man titter nøye etter, ser man det nesten ennå. Okay, med litt fantasi, da, men man så det i mange år etterpå. Problemet med tottsuging i høyere lavalder?

Neglelakk.

Perfekt neglelakk, men bare på ni fingre.

Bortsett fra en gammel grandtante på Fagernes, tante Kari – en skikkelig skummel, snill, streng og rar gammel jomfu som jobbet iherdig med å få bort denne totten – fikk jeg ha den i fred.

Det var et ganske så vanlig liv. Et liv med økonomisk trygghet, omsorgsfulle foreldre som jobbet hardt med noe de var opptatt av, en katt – en hund – flere katter og en og annen dansemus i bur. Hytte på fjellet, hytte ved sjøen. Bil – riktignok insisterte pappa på noe så pinlig som både en og to Lada-er, men ham om det. Mamma elsket å kle meg opp, jeg hadde nok av det også – mammating.

Jeg hadde en snill mormor og en rar nabo. Noe var skjevt, men ikke for skjevt. Det å gå på Steinerskolen var litt på skakke, men ikke verre enn at det gikk helt fint, vi Steiner-barn klarte til og med å plassere litt stolthet rundt det. Vi hadde vaktmester i Gabels gate og penger til Lollipop. Et og annet skrubbsår fra fall på DBS-sykkelen med bukkestyre, rulleskøyter og hjernerystelse etterfulgt av trøst og gaver. Men – et eller annet sted kom jeg i opposisjon, og i begynnelsen var den også som de fleste andres. Jeg kom først og fremst i opposisjon fordi: INGEN VOKSNE SKJØNTE NOEN TING!!!

REGLER VAR FLEKSIBLE for meg, jeg tenkte ikke noe særlig over konsekvenser. Dessuten visste jo ikke de voksne sitt eget beste! De bare bestemte ting uten å tenke seg om. De hugget til og med ned trær for å lage større veier. Hvem trengte vel mer asfalt? De ødela jo alt! For ikke å snakke om atomvåpen! Det var ikke noe vits i å høre på dem i det hele tatt! Fisk og grønnsaker? Hallooo! Løsningen på «mamma, jeg kjeder meg» var «rydd rommet ditt»? De voksne fikk i grunn drive med sitt.

Første gang Ingrid fulgte meg til bussen mot Holtaåsen, bestemte jeg meg for at hun måtte være med meg hjem selv om vi ikke hadde spurt noen om lov. Jeg ville vise henne frem til foreldrene mine og satset på godt humør fra alle kanter, men hun hadde ikke turt å bli med meg hjem enda, så jeg måtte benytte sjansen, vi var på holdeplassen min – det var nå eller aldri! Vi så bussen nærme seg på lang avstand, jeg visste at det ikke var noen hjemme de første timene, det første lokkemiddelet lå klart på tungen: «Vi kommer til å være alene hjemme og da kan vi gjøre hva vi vil!». Jeg så at fristelsen lå bakerst i øynene til Ingrid og sivet frem som små morsomme djevler, det var håp – jeg måtte konsentrere meg! Nå eller aldri! «Ingrid! Vi kan gjøre masse rampestreker!» Bussen nærmet seg. «Bli med ’a Ingrid! Det blir kjempegøy! Dessuten er det urettferdig at jeg har vært hjemme hos deg så mange ganger, når du aldri har vært hos meg!» Jeg hadde henne nå, det så jeg.

I de minuttene det tok bussen å komme inn på holdeplassen og slippe menneskene foran oss inn, holdt jeg blikket hennes i et stille knis. Vi sto bøyd mot hverandre med fingrene i munnen og oppsperrede, spente øyne, dette var ikke lov i det hele tatt! Ingen kom til å skjønne hvor Ingrid var, det var det eneste som ikke var helt bra. Ingrid kniste, men jeg så i øynene hennes at hun holdt på å trekke seg: «Du kan jo bare ringe hjem når vi kommer dit!» Hun nølte enda. «Ja, men, jeg kan ikke telefonnummeret!» «Bli med ’a, det blir jo kjempegøy, vi kan gjøre akkurat som vi vil siden det ikke er noen hjemme. Vi kan gå i skapene og stjele snop!» «Vi kan ringe på og stikke av!» Vi kniste enda mer, mens de siste menneskene foran oss gikk inn på bussen, jeg måtte få det til nå! Det virket ikke som Ingrid hadde gjort noe galt i hele sitt liv. Jeg tok henne i hendene og hun ble nølende med opp trappene. Jeg klarte det! På den lange bussturen gikk vi gjennom hele følelsesregisteret, og redselen for hvordan moren og broren hennes kom til å reagere tok sakte over. Jeg var ikke noe bekymret for mine foreldre, de kom bare til å hjelpe oss å løse saken, det var jeg sikker på. I Holtaåsen gikk vi rett i skapene og spiste opp all kakepynten, mens konsekvensene spøkte i bakhodet hele tiden.

Timene gikk, vi lekte i gaten og ble reddere og reddere, alle spennende rampestreker var glemt. Til slutt snakket vi bare om hvor mye kjeft vi kom til å få, og mørket senket seg over våre små liv. Vi var to grusomme barn som hadde ødelagt alt! Vi kom sikkert aldri, aldri, aldri til å få lov til å leke sammen igjen!

Da mamma og pappa kom hjem, var vi helt på gråten, men de kjeftet ikke. De fant telefonnumrene og ringte moren til Ingrid mens vi sto og skammet oss midt på stuegulvet. Vi hørte hvor fortvilet hun var gjennom telefonrøret mens vi fiklet med hverandres hender. Pappa roet ned moren, kjørte oss begge hjem til Ingrid og vi bedyret at vi aldri skulle gjøre noe sånt igjen. Nå var jeg skikkelig redd, ikke for mamma og pappa, men for at jeg ikke skulle få lov av familien til Ingrid å leke med henne igjen!

På skolen dagen etter fikk jeg vite at Ingrid hadde fått masse bråk den kvelden, og det skumleste av alt var at broren hennes Håkon hadde sagt at hun bare måtte holde seg unna meg. Hadde Håkon sagt det? Nå hadde vi et problem! Han var jo kjempefarlig! De neste ukene snek vi oss rundt i friminuttene og ventet på at det skulle gå over. Til slutt gjorde det det, Håkon var tross alt et barn han også. Ingrid og jeg passet godt på å ha en avtale før vi ble med hverandre hjem igjen.

PÅ SØNDAGSMORGENER våknet jeg alltid hjemme veldig glad og spent fordi jeg visste at Nikolai og jeg skulle få ha mamma og pappa helt for oss selv. Ikke noe teater. Hvis vi var ekstra heldige skulle vi slippe for mye snakk om teater også, men det var på de uvanlig bra søndagene. Når jeg tenker meg litt om, kan en dag uten teatersnakk egentlig aldri ha eksistert. Jeg tasset inn til den store sengen og visste at jeg var ventet. Det var en deilig liten glede å være ventet. En trygg og god rutine. Jeg krøp oppi sengen og inntil mamma, helt inntil, helst inni. Enten var Nikolai der allerede (dumming), eller så vant jeg og han kom etter – en fornøyelig søndagsseier.

Der lå vi alle fire mamma, pappa, Nikolai og meg. Mamma lå og kilte meg på ryggen. Når hun lå slik og kilte meg på ryggen, sa hun nesten alltid: «Stakkars deg, Julie, du kommer aldri til å finne en mann som orker å gi deg så mye kos som du egentlig trenger». Det var deilig å høre mamma si det til meg for det var jo helt sant at jeg trengte så mye kos! Mamma var bare min når hun snakket sånn til meg.

Plutselig skjønte jeg at det var på vei, men for meg kom det helt ut av ingenting. Jeg gjorde meg klar til å trekke meg inn i meg selv, for det var ingen tvil, nå skulle alt bare bli svart og farlig. Det startet med stemmene. Mammas stemme ble ikke så mye dypere, men den ble på en måte presset, litt som en klump i halsen, presset, sakte og flat, veldig flat. Pappas stemme var lav, ikke hviskende, mer dempet, med korte avklippede utsagn som «slutt nå, Kari». Bare det at de plutselig begynte å kalle hverandre «Kari» og «Stein» istedenfor Mamma og Pappa over hodene våre, var et tegn. Når stemmene kom, gikk det fort, veldig fort. Fra null til hundre på to sekunder, og jeg var lam.

Mamma var naken mens hun skrek. Jeg ble liggende i den store sengen mellom de fremmede, store menneskene. Nikolai sluttet å eksistere, det ble så svimmelt. Jeg kunne ikke gå bort fra kranglene, da kunne de sikkert dø og jeg måtte passe på dem, for nå var mamma helt annerledes i ansiktet og pappa var stille. Mamma glemte at vi var der, og jeg prøvde å si ifra, men det hjalp ikke. Mamma skrek enda mer, så jeg måtte bli der, i midten for å passe på alle, selv om de ikke var der sammen med meg. Jeg var rar i hodet.

Mamma ble større og større og pappa ble mindre og mindre. Noen ganger fikk jeg tak i dynen min, men det var ikke alltid jeg så den, for øynene var tettet igjen, det var en våt hinne foran øynene og jeg så bare gele, men mamma så heller ikke ordentlig, det var rart, for hun holdt rundt meg, men hun holdt så hardt at det gjorde vondt og det var ikke meg hun holdt i. Nå roet hun seg litt og ble helt slapp i hele kroppen og sa til pappa at han var slem. Hun sa slem veldig mye, så da var han sikkert det. Hun lå oppå dynen så jeg ikke fikk tak i den, men hun måtte få trøst. Jeg gikk bort til klesskapet og tok frem undertøyet hennes fordi det lå i de nederste hyllene. Nå måtte jeg dekke henne til for å trøste henne. Når hun var dekket til, kunne jeg legge meg ved siden av og passe på, og så kunne hun kanskje kile meg litt, for da ble hun sikkert glad igjen også. Hun var så slapp i kroppen at jeg måtte ta hånden hennes selv og hjelpe henne med å kile meg. Nå måtte det stoppe. Men det begynte bare igjen. Plutselig var hun ikke slapp lenger. Det skulle jo slutte nå! Det var jo det som var meningen! En ting visste jeg også helt sikkert, det var at vi skulle på søndagstur uansett, alle sammen, men nå ville jeg ikke mer, fordi jeg gruet meg sånn til bilturen.

Etter ett år i Holtaåsen flyttet vi til Stabburveien 2 på Paradis, og pappa flyttet til Oslo. Huset i Stabburveien lå to minutters gange fra skolen og 10 minutter fra leiligheten til Ingrid! Perfekt. Perfekt? Pappa flyttet til Oslo? Var det perfekt? Jeg trodde at jeg skulle slippe unna alt bråket. Den gang ei …

I andre klasse startet også min karriere som umulig på skolen. Det var de reglene igjen, da. Hittil dog bare med en liten detalj: Jeg kom fem minutter for sent på skolen hver dag. Klart det? Bare to minutter å gå, jeg hadde all verdens tid. Allerede da hadde jeg mistet interessen for skolen, det var kjedelig der, men det som var gøy var å leke med Ingrid i friminuttene. Hvorfor jeg passet på min egen vekking på den tiden aner jeg ikke, eller jo, jeg aner vel litt …

Pappa kom og gikk i Stabburveien 2. Jeg husker ikke helt hvordan det fungerte, jeg kan godt spørre ham, men som sagt, dette er ikke et oppslagsverk, og fakta kan du lese om i leksikon. Dessuten, leksikon er kjedelig.

Noen ganger når pappa kom på besøk fra Oslo, gikk mamma for å møte ham, og jeg ventet i spenning sammen med Nikolai og mormor, som var mye hos oss i den perioden. Etter som minuttene gikk steg spenningen i taket, døren åpnet seg og lyden tok hele huset, men de kom inn med de farlige stemmene. Mormor kastet dem ut, uten at det hjalp noe særlig, og jeg trakk meg inn i meg selv. Noen ganger tok jeg med meg Nikolai inn på rommet mitt og vi satt i overkøya av sengen min. Jeg hadde begynt å passe litt på Nikolai nå, de gangene han var tilgjengelig. Det vil si de gangene vi ikke var i midten av det. Ikke så ofte. I midten var jeg hjelpeløs, men på siden fikk jeg oversikt over hvordan det var med broren min og kunne ta meg av ham. Vi satt oppi køya der i mørket og passet på hverandre. Det er rart at man legger til sånne dramatiske effekter selv, uten å vite det. Noe så enkelt som ikke å skru på lyset.

Mamma, Nikolai og jeg ble i Stabburveien. Eller, det vil si: praktikanten, Nikolai og jeg. Mamma var på teateret mesteparten av tiden. Praktikant hadde vi heldigvis råd til. Rent bortsett fra at praktikanten umulig kan ha hatt råd til oss. Ingrid og jeg skaffet oss nemlig en helt ny hobby. Vi rappa pengene til praktikanten og dro på storbutikken på Fantoft for å kjøpe snop og garn. Garn? Vi handlet selvfølgelig fornuftig for praktikantpengene også, vi dro til sentrum for å handle (ja, handle) smurfer, hvis vi ikke stjal dem også da. Et barn med respekt for seg selv hadde tross alt smurfer. Geir Børresen var smurfefar på tv og plater, Geir Børresen var sjefen over alle sjefer. Så det så. Jeg kjente ikke Geir Børresen. Fillern.

Fraværet av pappa i Stabburveien gjorde at jeg måtte ta over rollen hans i mammas skuespillerkarriere. Inn på soverommet hver kveld for å gå gjennom scenene hennes, ha meninger og komme med «regi». Og vi snakker ikke barneteater her.

Vi snakker store dramatiske roller og mammas intense innlevelse.

Replikk, replikk, replikk … «Ja, og akkurat her tar han et godt grep i skrittet mitt» replikk … «Her river han av meg kjolen» replikk … «Her slår han meg i magen» replikk. Ja, også viste hun meg det. Replikkreplikkreplikk.

Telefonen ringte. «Vent litt, Julie». Ut i stuen, krangle en times tid med pappa i Oslo. Inn på soverommet igjen, hvor jeg ventet. Hvis jeg ikke ville gå gjennom scenene hennes ble ting en smule dramatiske, så det var i grunnen bare å gjøre det.

Det skal sies at det også fikk meg til å føle meg viktig og nyttig. Jeg måtte hjelpe mamma med teater.

DA VI BODDE I STABBURVEIEN dro jeg ofte til teateret i byen etter skolen, der kunne jeg være i min egen verden. På Den Nationale Scene i Bergen, som er et stort gammelt brunt teaterbygg stående for seg selv midt i byen, går man ned en liten trapp for å komme til resepsjonen. Herifra blir det spennende for en syvåring. Resepsjonsdamene er nærmest uten unntak snille og blide, de liker jobben sin, jeg tror nesten alle på teatrene gjør det. Nesten.

For å komme dit jeg skulle først, til mammas garderobe, var det flere veier å velge mellom. Det er det alltid på de gamle store teatrene. Den morsomste var å gå opp noen smale, gamle trapper som ledet til en stripe bak hovedscenen. Stripen var et grått teppe som skilte scenen fra teknikken bakenfor. Når jeg gikk der på dagtid, og det var pause for skue-spillerne, kunne jeg se rett over scenen. På den ene siden var den purpurrøde salen og på den andre siden så jeg inn til teknikerne som mekka og trillet kulisser frem og tilbake. Hvis jeg kom mens skuespillerne jobbet på scenen, var det et bakteppe som fungerte som vegg langs den grå teppestripen. Da listet jeg meg stille og sakte i mørket, for det var bare opplyst av noen små blå lamper, men jeg var ikke redd akkurat der, det var så mange velkjente stemmer som kom fra alle kanter. Så, endelig fremme. Fremme i oasen: Kantinen med vaffeldamen. Det var egentlig alltid best å komme når de var i gang med prøvene. Da var det koselig der, for det var ikke så travelt og vaffeldamen hadde tid til å steke ferske vafler, de beste som fantes. De hyggelige mennene satt der og skravlet, scenearbeiderne som de het. Jeg dinglet der en stund før jeg gikk videre opp trappen til mammas garderobe og satte fra meg sekken.

Mamma var jeg ikke på leting etter, hun var jo der et sted, og hun visste at jeg også var der. Allerede da elsket jeg å styre min egen fritid, jeg slapp unna alle formaninger og regler og kunne gjøre akkurat som jeg selv ville. Klar for noen timer i min egen verden gikk jeg ned trappen igjen og inn i noen andre garderobekorridorer. Slik kom jeg ut til områdene der publikum oppholdt seg om kvelden. På dagen var de bare mine og de var helt tomme, ingen andre hadde noe der å gjøre. Korridorene og foajeene var veldig fine med snirkler på veggene. Her kunne jeg holde på som jeg ville. Skli på gelendre, leke i trapper, lage hus av små rokokkobenker – alt mens de skrek og bar seg inne på scenen. Det var derfor jeg ikke var redd der heller, fordi jeg hørte mamma og de andre voksne like ved.

Når det ble kjedelig der, var det bare å ta fatt på byen. For byen vandret jeg mye i, jeg hadde god stedsans og brukte teateret som kompass. En av dagene jeg var på mine lange byvandringer gikk jeg innom Sundt, det store varemagasinet i Bergen, litt som Steen & Strøm i Oslo. Jeg gikk forbi alle sminkediskene i første etasje og tok rulletrappen rett opp til leketøysavdelingen. Først tittet jeg alltid innom Barbie-dukkene, men jeg visste at jeg ikke fikk noen Barbie. Nei da, det er ikke som du tror. Det var ikke fordi det var anti-Barbie tid, som det tross alt var på 70-tallet, men fordi det var for dyrt. Jeg ruslet over til bamsene, og da så jeg den: En lysebrun leopardbamse med mørkebrune prikker, eller rundinger, matchende ører og svarte blinkende øyne. Den var akkurat passe stor til armkroken min og den lå der liksom alene blant de andre bamsene og tittet frem. Den kunne jeg passe på.

Mamma var så oppslukt av rollene sine. Det startet alltid tre uker før premierene. Enten flyttet hun inn på pensjonat for å være alene, eller så var hun hjemme, men kun rent fysisk. Fordelen med dette var at det bare var å ta med zombien av en mor, som hadde hodet fullt av Hedda Gabler eller noe sånt, inn i butikken for å få det jeg ville ha. Ja, bortsett fra Barbie-dukkene da, de var tross altfor dyre, det hadde jeg lært meg og noe samvittighet hadde jeg tydeligvis. Denne timinga på mamma kunne jeg utenat. Jeg hadde jo tross alt ansvaret for regien hjemme i Stabburveien. Full oversikt.

TEATERET VAR BÅDE EN FIENDE OG EN VENN. Korridorene var vennen min og alle de greiene mamma og pappa kranglet om var fienden min. Teateret kom i veien for meg på ferier, ved middagsbordet, om natten og ved høytider. Det året vi bodde i Holtaåsen gledet Nikolai og jeg oss veldig til nyttårsaften og rakettene. Da den endelig kom, gledet vi oss ikke så veldig allikevel, fordi pappa måtte være på teateret først. Teateret var i veien for alt mulig. Det var teateret de kranglet om bestandig, og nå skulle pappa til og med være der på nyttårsaften. Eller kanskje det ikke gjorde så mye? Vi måtte jo legge oss i noen timer uansett. Så det var vel like bra, for pappa hadde lovet at han skulle komme hjem før rakettene skulle skytes opp, og når pappa lovet noe, da ble det alltid sånn.

Jeg la meg og sovnet, vel vitende om at jeg ville bli vekket i tide, og det ble jeg.

Jeg våknet av at pappa kom opp trappen og at mamma snakket til ham med den derre stemmen, den farlige. Når jeg tenkte meg om, var det vanlig at det skulle bli sånn etter at bare én av dem hadde vært på teateret. Akkurat da var jeg mest redd for at vi ikke skulle skyte opp rakettene, så jeg sto opp for å se. Egentlig ville jeg ikke stå opp lenger, men jeg måtte det, det var jo nyttårsaften!

Den lange gangen inn til kjøkkenet var skummel, for nå hadde mammas stemme blitt veldig stor igjen. På kjøkkenet sto mamma og skrek og viftet med armene, men hun var heldigvis ikke helt naken, hun hadde på seg bh og truse. Pappa gikk inn i stuen og satte seg i stolen sin. Han ble stille igjen, på den der måten.

Jeg gikk etter, for jeg måtte passe på å være i midten. Mamma kom sikkert til å komme inn i stuen rett etterpå, noe hun gjorde mens hun løp rundt omkring i sirkler og skrek.

Plutselig løp hun bort til platehyllene til pappa. Nei! Hun måtte ikke røre dem. Det kom hun sikkert ikke til å gjøre, det var jo ingen som rørte dem, bare pappa!

Mamma rev ut masse plater og pappa ble sinna. Det ble han jo aldri, men nå ble han sinna og slo mamma i ansiktet med flat hånd. Det hadde jeg aldri sett før, men det hjalp.

Mamma begynte å gråte, istedenfor å skrike, så nå var det ikke farlig lenger. Hun gråt bare sånn teatergråt og fikk teaterstemme og sa at pappa var slem igjen.

Mamma hadde en blodperle på kinnet, men det var helt greit for meg nå, for det ble stille og ikke så mørkt lenger. Jeg vet ikke om det ble noen raketter, for alt var bare tåke, men det ble det sikkert, for pappa hadde lovet det, og da ble det sånn.

VEIEN INN PÅ TEATERET smakte alltid av disse kranglene de første minuttene, til jeg fant vennen min, korridoren, der var alt som det skulle være. Der kunne jeg drømme meg bort og være på scenen selv. I den tomme publikumsfoajeen var jeg sjefen, og ikke bare når den var tom. De kveldene det var forestillinger kom fremmede mennesker på besøk – til meg. De kunne ingenting av det jeg kunne, de skulle bare se på. Se på noe jeg visste alt om. Og jeg var VIP foran de andre publikummerne resten av kvelden. Klart det! Jeg passet på å komme sist inn i salen og speidet så lenge jeg kunne etter et ledig sete, sånn at det syntes godt at jeg ikke var av de fillefransene som måtte drive med noe så overfladisk som billetter. Var jeg ekstra «uheldig», var det fullt (dærsken, neiognei), da fikk jeg ta til takke med scenetrappen. Perfekt. Det sier seg jo selv at ikke hvem som helst fikk sitte der. Altså VIP.

I pausen hadde jeg mitt store glansnummer, noe som berodde på proff timing over hele linja. Teppe ned, først ut av døren og så kom en viktig detalj, bevege seg sakte ned mot stjernedøren, den hvor det sto intet mindre enn ADGANG FORBUDT på (i gullbokstaver, det må med). Heldigvis var det et trappetrinn opp til denne døren som fungerte veldig bra som min egen lille scene. Beveget jeg meg akkurat passe sakte (hårfin timing her nå), hadde det kommet nok folk ut bak meg, som samtidig ikke hadde nådd lenger enn hit (veldig proft).

Jeg trådte opp på scenen min med blikket festet på døren (nå kommer det), kastet tilfeldig på hodet så håret blafret grasiøst (jeg hadde ikke så mye hår) og kastet et uskyldig skråblikk over mitt publikum, svevde inn gjennom døråpningen og lukket den sakte bak meg. Hver gang jeg så kom inn i kantinen, spurte favorittvaffeldamen min meg om jeg ville ha en vaffel – og til hennes store overraskelse sa jeg alltid nei i denne sammenhengen. Stakkars, hun visste ikke noe om forestillingen min. Det ringte inn for publikum første gang. Jeg bestilte plutselig (i vaffeldamens øyne) en vaffel og timet min neste entré, dette var avgjørende. Andre innkalling av publikum opprant. Da svevde jeg igjen ut gjennom scenedøren min og møtte mitt meget takknemlige publikum med den rykende ferske vaffelen i hånden. En vaffel de ikke hadde tilgang til i kioskene der ute. Teppe. Det var ingen tvil – jeg hørte hjemme på teateret. Jeg var helt spesiell.

Og jeg skulle nok bli skuespiller selv, ja, helt sikkert! Jeg visste bedre enn noen hvordan de greiene der skulle fikses. Det var jo nesten ingen av skuespillerne som klarte å gjøre det de fikk beskjed om av regissøren en gang, jo! Var de helt dumme, eller? Det var vel ikke noe vanskelig! Kunne de ikke bare gjøre det, da? Det skulle i alle fall jeg klare når jeg ble stor! Alle de dumme kjedelige forestillingene var jo et levende bevis på det?

Egentlig var jo alt ganske urettferdig allerede? Hva med all den jobben jeg gjorde med mamma i Stabburveien for eksempel?

Neida! Den jobben tok alltid noen andre æren for. På plakatene skulle det jo egentlig stått for eksempel:

TROLL KAN TEMMES

av William Shakespeare

De som er med:

Den og den

Miss Kari Winge and

Her personal assistent and director:

Julie Winge

Den og den

Regi ellers:

Den og den

Ærlig talt!

DA SOMMERFERIEN KOM var det klart at vi alle skulle flytte tilbake til Oslo. Det at vi alle fire skulle bo sammen igjen, tenkte jeg ikke så mye over. Pappa hadde vært mye i Stabburveien og kranglene hadde gått sin gang, både mens han var der og på telefonen hver dag. Det var helt vanlig for meg å høre mamma skrike til pappa, så det kunne i grunnen være det samme for meg. Ja, jeg husker det som hver dag. Vi skulle bare flytte hjem igjen til Oslo, men det var en ting som var helt krise: Jeg skulle flytte fra Ingrid! Ingrid, som var det tryggeste stedet jeg hadde. Og vi kunne ikke gjøre noe med det, det var jo de voksne som bestemte! Den sommeren fikk vi være sammen så mye vi bare kunne. Både foreldrene mine og moren til Ingrid stilte opp på det. Vi var på hverandres hytter. Min i Valdres og Ingrids i Sogn. Pappa kjørte oss frem og tilbake over Jotunheimen og la mange mil bak seg for å veie opp for tapet vårt. Da sommerferien var over, var det slutt. Sånn var livet. Jeg aksepterte det mer enn Ingrid. Ingrid skulle få alvorlige plager av det etter hvert.

Selve flyttingen var ikke særlig skummel, jeg skulle jo bare flytte hjem til Gabels gate og rommet mitt. Jeg gledet meg til å begynne på ny skole, nye ting var alltid gøy. Spenning. Det var bare det der med Ingrid. Og selve Bergen, men det skulle jeg oppdage først senere. Byen er vakrere og menneskene varmere der. I Oslo går vi rundt og er så kule at vi nesten faller bakover, det er et mirakel at vi ikke smeller ryggen i asfalten både støtt og stadig. Vi er på vei ned i asfalten allerede idet vi sier «Halla!» Bare prøv å si det, du vil fort oppdage at hodet ditt kakker bakover. Vi har kalde, kule koder. Kodene er litt forskjellige innenfor ulike grupper, men bare litt. De faller alle under en kategori: Kald og kul.

Det var den verste overgangen fra Bergen til Oslo for meg, det og Ingrid.