Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8328-039-5 (ePub)

crimenoir.no

Anestesi

Av Henrik Fram

Anestesi (fra gresk an- (nektelse) og aisthesis (fornemmelse)): Å gjøre hele eller deler av kroppen ufølsom for smerte. Følelsesløshet.

Han hadde ikke fortalt noen om disse tankene. Og han hadde ikke tenkt å gjøre det i kveld heller. Det måtte komme senere.

Men Thomas Bernts var ikke alene. Det var en annen til stede. Han het Jack Daniels.

De to hadde tilbrakt noen timer sammen. Thomas hadde følt. Og tenkt.

Var han så gæren at han kunne gjøre dette? Ville det la seg gjennomføre? Hva med konsekvensene?

Thomas hadde gått gjennom alt sammen. Om igjen og om igjen. Konklusjonen var klar. Og ga svarene på alle spørsmålene.

Dette var noe han MÅTTE gjøre.

Men la oss ta det hele fra begynnelsen …

The White Rabbit put on his spectacles.

«Where should I begin, please, your Majesty?» he asked.

«Begin at the beginning,» the King said, very gravely,

«and go on till you come to the end; then stop.»

Lewis Caroll, Alice’s Adventures in Wonderland

DEL I

Fjeld banet sig vei gjennem den lille klynge. – Jeg er læge, sa han, og staar til tjeneste.

Øvre Richter Frich, Lucifers øie, 1920

Kapittel 1

– Det eneste som er sikkert, er livet.

Thomas Bernts hadde ikke for vane å bli filosofisk. I hvert fall ikke på jobb. Særlig ikke med den jobben han hadde.

Men han tenkte den tanken akkurat nå.

Klokken var 05.37. Mars måned. Barentshavet. Det var storm.

Redningshelikopteret hadde tatt av fra Banak 28 minutter tidligere. Meldingen lød: Ulykke i lasterommet på en fisketråler. En mann med store skader og blodtap.

Mennene i helikopteret visste hva som gjaldt. Fiskerne på båtene der ute tøyset aldri. Aldri. De kalte aldri opp for ofte. De kalte opp for sjelden. Når de først ba om hjelp, var det én ting som gjaldt: bekrefte koordinatene. Deretter: kvalitetssikre koordinatene, som det het på fint. Og så: sette kurs.

– Her! Vi har kontakt!

Leif, styrmannen, langet telefonen bakover til Thomas. Thomas grep den:

– Hallo?

– Hallo?

– Hører du meg? Thomas her. Anestesilege, Banak.

– Nå er det fullt av blod her.

– Slår hjertet?

– Hæ?

– Har han puls?

– Korsen faen ska æ vite det? Puls?

– Legg hånda di på brystet hans. Kjenner du hjerteslag?

Thomas hørte svak skurring. Han gjentok, ventet. Han klemte telefonen mot øret. Men han hørte ingen ting.

Helikopteret sto stille i luften. Det vil si, så stille som det lot seg gjøre i 60 knop vind. Piloten hadde klart å posisjonere det rett over tråleren.

Ivar var redningsmann. Han trykket på knappen, luken åpnet seg. Lyden fra rotorene ble kraftigere. Vinden sto rett inn og fylte kabinen med iskald luft. Thomas gikk nærmere luken og så ut, over skulderen på Ivar. Svart natt. Vind. Snøfiller. I flomlyset fra helikopteret, gjennom snøen, skimtet han tre mann der nede på dekk. Ivar sendte ned to sekker med utstyr. Mennene på dekk tok imot.

Ivar gikk ut på kanten av åpningen og festet seg til linen. Så slapp han taket i helikopteret. Thomas gikk helt bort til luken. Den kraftige vinden hadde tatt tak i den store mannen, han beveget seg ned mot båten i en strøm av svære snøfiller. Så ble han borte i snødrevet. Ingar, systemoperatøren, trykket på knappen. Luken gikk igjen.

Minuttene gikk. Mann med blodtap. Alt utstyret skulle være på plass. Han hadde sjekket før Ivar dro ned til båten. Nå sjekket han en gang til. Tvangsnevrotiker? Ja da, what the hell, noen ganger var det til hjelp. Å sørge for at mannen fikk nok oksygen i blodet, og å få pumpet blodet rundt i kroppen, skulle han nok klare. Det som kunne by på problemer, var å få stoppet blødninger.

Stoppe blødninger. I et øyeblikk husket han Hilsen. Overlege Hilsen på Namdal Sykehus. Han var kirurg, av den gamle skolen. Thomas hadde vært turnuskandidat. På den første visitten hadde Hilsen spurt: «Bernts? Er du i slekt med Georg Bernts?» «Ja, det er fatter’n.» Overlegen med det alderdommelige utseendet hadde smilt. «Jeg kjenner faren din, fra Ready. Vi var venner i en periode. God gutt. Men han var flinkere med pikene enn med bandykølla.» Han satte de blå, skarpe øynene i ham: «Nå kommer du her.» Så fikk Thomas opplæring i elementære kirurgiske prinsipper. På første klasse.

– Thomas.

Det var Ivar i radioen.

– Ja, kom.

– Beinet sitter fast.

– Hva mener du?

– Mannen ligger under en maskin …han har et tonn oppå seg, han sitter dønn fast.

Ivar pleide ikke å bli stresset. Nå var han det.

– Status?

– Bevisstløs. Svak puls. Stort blodtap … dette ser ikke bra ut i det hele tatt.

– Hva gjør vi?

– Ja, hva faen gjør vi?

Thomas tenkte. Så tok han en beslutning:

– Jeg kommer ned.

– Hæ?

– Jeg kommer ned til deg og båten.

Han gikk fremover i helikopteret. Der satt to menn i mørket. De konsentrerte seg om å holde maskinen i posisjon.

– Jeg må ned dit.

Per, fartøyssjefen, snudde seg:

– Hva mener du?

– Pasienten sitter fast.

De to pilotene så på hverandre. Deretter så Per på ham.

– Ok for meg, sa han. – Kjør på.

Så snudde han seg og fortsatte å stirre mot instrumentene.

Thomas var godt kjent på helikopteret. Han visste hvor sagen lå. Den var sjelden i bruk, men han visste hvor den befant seg. Han gikk inn til det innerste av rommene på flymaskinen. Der. Der var den.

Han pakket sagen, og en del ekstra utstyr, i en sekk. Så fant han frem en overlevelsesdrakt, tok av seg joggeskoene og dro på seg den tykke drakten. Den kjentes stiv og tung rundt kroppen. Han tok på seg joggeskoene igjen, han slo dobbelknute på lissene.

Ingar grep sekken som han hadde pakket, gikk bort til luken og kalte opp Ivar:

– Vi sender ned mer utstyr … nå.

Ingar trykket på knappen, luken åpnet seg. Igjen ble rommet fylt av kulde. Snø virvlet inn, det ble hvitt på dørken. Ingar festet sekken til linen. Thomas og Ingar ble stående og se på den mens den beveget seg ned mot båten.

Nå var det Thomas’ tur. Han løftet hjelmen over hodet og presset den på plass, festet remmen under haken. Det var mikrofon og øretelefoner i hjelmen. I situasjoner som dette gikk all kommunikasjon over alt. Alle på flymaskinen hørte alt, og alle kunne snakke med hverandre. Han tok på seg hanskene og gikk bort til åpningen. Vinden rev i overlevelsesdrakten. Snøen kjentes som nålestikk i ansiktshuden. Han hadde et belte rundt midjen med feste til en krok. Han festet kroken til linen. Så gikk han helt ut på kanten. Det var så vidt han kunne se båten der nede. Han snudde seg og så på Ingar, han sto rett bak ham i det halvmørke rommet. Det var tydelig at han frøs. Ansiktet var uttrykksløst.

Han holdt høyre hånd på linen. Den venstre holdt han i kanten på åpningen. Føttene hans var halvveis innenfor, halvveis utenfor helikopteret. Han trakk pusten dypt. Så slapp han taket.

Kjempekrefter tok tak i den åttito kilo tunge kroppen. Vinden og snøen hadde ham nå. Det gikk rundt. Først så han undersiden på helikopteret, så svart hav og bølger med hvitt skum på toppene. Han lukket øynene.

Etter noen sekunder åpnet han dem. Sjøen kom rett imot ham. Han så til høyre. Der så han lysene på fiskebåten. Han så opp, oppover mot helikopteret. Han så undersiden på det. Og lysene.

– Trekk opp!

Ingen ting skjedde.

– Trekk opp!

Skurring i øret. Så hørte han Pers stemme:

– Thomas?

– Jeg havner i sjøen! Trekk opp!

Et kraftig rykk. Full stopp. Så var flomlyset der. Han så joggeskoene sine, rett over vannet. Så gjorde kroppen hans en stor sving mot høyre, samtidig kjente han at han ble trukket oppover.

Per kom i øret:

– Thomas!

– Ja!

– Det er 75 knop nå. Dette går ikke, vi aborterer.

Han kjente maskinen trekke seg oppover. Flomlyset ble borte.

– Nei!

– Abortert, du kommer opp.

– Nei!

Linen trakk han videre oppover. Fort og raskt. Flomlyset kom igjen. Han så hele seg, i fullt lys.

– Per!

– Ja.

– Det ligger en fisker og blør ihjæl der nede …få meg ned der!

Skurring.

– Per! Sett meg ned på den båten!

Per kom igjen i øret:

– Du er jo så gæren, Thomas.

Fem minutter senere traff gummisålene hans dekket på tråleren. Dekket var opplyst fra helikopteret. Vinden gjorde at det var umulig å stå oppreist. To armer tok tak i ham. Ivar var der:

– Har deg!

De to mennene lå flate på dekk. Ivar løsnet Thomas’ line. Så veivet han med høyre hånd. Helikopteret oppfattet signalet. De to mennene så at linen beveget seg, først bortover dekk, så over rekka og oppover. Flomlyset forsvant. De hørte at flymaskinen trakk seg bort og vekk. Logikken var at dersom helikopteret skulle havarere, skulle det ikke falle ned på båten.

– Han ligger her nede! ropte Ivar.

Gulvet i lasterommet var fullt av blod. I den ene enden av det åpne, store rommet lå en ung mann. Den svære maskinen hadde revet seg løs fra den ene veggen. Nå lå mannens ben, smadret, under den.

Thomas satte seg ned ved hodet til den skadete mannen. Mennene som hadde stått rundt ham, trakk seg unna. En ung mann satt på gulvet. Han holdt hodet til mannen i fanget sitt. Han hadde puttet jakken sin under hodet på ham. Den unge mannen så på Thomas:

– Bror min, sa han.

Mannen som lå på gulvet, var bevisstløs. Det høyre benet var knust, fra et godt stykke over kneet. Det var blod på endestykket av maskinen. Han pustet svakt med korte åndedrett. Huden var hvit og klam. Analysen var like enkel som den var brutal. Mannen ville være død om få minutter dersom de ikke fikk stoppet blødningen og erstattet blodtapet.

Ivar satte fra seg sekkene på gulvet. Thomas åpnet den ene. Han grep en saks og klippet opp høyre erme på treningsoverallen. Så tok han frem en tynn gummislange og en veneflon. Han la veneflonen på gulvet foran seg. I en rask bevegelse knyttet han gummislangen rundt mannens overarm. En vene bulte frem under huden. Han dro veneflonen ut av innpakningen. Så satte han nålen på veneflonen inn i blodåren. Han kjente det lille kneppet idet nålen trengte inn i åren. Han fikk kontakt, det piplet blod gjennom det lille røret. Tilgang til mannens blod var etablert. Ivar var der med plastslangen. Thomas koblet den ene enden av slangen inn i veneflonen. Så grep han ned i sekken etter en plastpose, med væske, salter og sukker. Han stakk den andre enden av plastslangen inn i den. Så tok han tak i posen, reiste seg. Han så på den nærmeste mannen:

– Kom hit!

Mannen kom frem.

Thomas rakte ham posen.

– Hold denne. Høyt!

Mannen grep posen og løftet den opp i luften.

Thomas konstaterte at væske gikk inn i den unge fiskerens kretsløp.

Så tok han Ivar til side.

– Vi har bare én mulighet, sa han.

– Ja?

– Vi må kutte over beinet.

– Jeg er redd du har rett.

– Jeg tok med sagen.

– Har du brukt den før?

– Nei, men jeg har sett den i bruk på Ullevål. Det er en bra sag. Den har diamantwire. Dette skal vi få til. Vi gir 10 mg morfin nå med en gang. Vi må ha intuberingsutstyret klart i tilfelle han slutter å puste …problemet blir å få stoppet blodspruten. Og vi må få karene her til å hjelpe oss.

Båten krenget. Samtlige menn i lasterommet ble slengt over til babord side. Thomas havnet oppå Ivar. Ivar slo hodet i dørken.

– Gikk det bra? spurte Thomas.

Ivar gned seg i bakhodet.

– Ja da, sa han.

Da fikk de øye på broren til den forulykkede fiskeren. Han ålte seg, langflat, tilbake til broren. Igjen satte han seg ned hos ham. Han tok tak i brorens hode, på ny la han det i fanget sitt.

Båten rettet seg opp igjen.

Thomas satte seg ned, på knærne, hos de to mennene. Han sjekket veneflonen, den var på plass.

Thomas så på mannen som satt med brorens hode i fanget:

– Hva heter du?

– Trond.

– Og broren din her?

– Sigvart.

– Trond.

– Ja.

– Vi må kutte beinet.

Den unge mannen så på ham:

– Skjønner det.

Ivar kom til.

– Ok, sa Thomas. – Sett morfinen.

– Kan vi hjelpe?

Han så opp. Der sto det tre fiskere.

– Ja. Absolutt. Vi trenger noen til å holde her. Og vi trenger lys.

Morfinen virket. Pusten til den bevisstløse mannen ble roligere. Thomas så opp på mennene som sto rundt han:

– Vi skal sage over dette beinet. Det som er viktig, er at dere hjelper oss å holde fast når vi bruker sagen.

Sagen var liten, lett, og i flere deler. Thomas klippet opp buksebenet, helt opp til lysken. Så fikk de sagen i posisjon. De monterte den i rett vinkel på lårbenet, et godt stykke over kneleddet. Thomas tok tak i håndtaket og førte diamantwiren ned mot den bleke huden som dekket muskler, nerver, blodårer og knokkelen på lårbenet.

Igjen så Thomas opp på mennene som sto rundt dem:

– Kan dere holde benet fast?

To av karene bøyde seg ned. Fire never tok tak i benet som skulle amputeres. Thomas og Leif satt på hver sin side av mannen som lå på gulvet.

– Ok, sa Thomas. – Da går vi i gang.

Thomas begynte. Han dro bladet mot seg. Det rant blod fra den bleke huden. Mannen på gulvet ynket seg. Så begynte han å bevege hodet frem og tilbake.

– Rolig nå, Sigvart, sa broren.

Han holdt hodet i fanget sitt.

Leif dro mot sin side. Blodstrømmen ble kraftigere. Sagen gikk frem og tilbake.

– Vi må raske på, sa Thomas.

De kom frem til knokkelen. Thomas kjente en ru følelse idet de beveget seg gjennom den. Til slutt var de igjennom. De kuttet over de siste muskel- og hudpartiene på baksiden av låret. Så traff wiren dørken.

– Kom igjen, sa Thomas. – Dra han oppover her.

De dro mannen bort fra maskinen. Det dannet seg et bredt blodspor etter benstumpen. Thomas åpnet den andre sekken og grep ned i den. Instrumentet het peang. Han tok tak i det tangliknende instrumentet med høyre hånd. Så løftet han det avkuttede benet opp, med venstre hånd. Han stirret inn i det. Han så mørkt kjøtt og masse blod.

– Kan dere lyse oppi her?

To mobiltelefoner og en lommelykt kom frem. Karene strakte dem mot den blødende benstumpen. Han grep en kompress i kofferten og tørket blod. Igjen stirret han inn i benstumpen. Så snudde han seg rundt til mennene:

– Nærmere!

Mobiltelefonene og lommelykten kom på kloss hold. Han tørket blod en gang til. Og stirret inn i benstumpen. Blod ble pumpet ut med hjerteslagene. Der! Han så arterien. Han festet gripearmene til instrumentet rundt den. Det sluttet å blø.

– Berg’ han?

– Ja, sa Thomas. – Jeg tror bestemt det.

En høy og kraftig mann, med skjegg, i femtiårsalderen, rakte ut en svær neve:

– Svein, skipper.

Thomas grep neven.

– Thomas Bernts, anestesilege.

De to mennene så på hverandre, deretter på den unge mannen på dørken. Han hadde lukkede øyne, han fikk oksygen gjennom en maske. Hudfargen var blitt friskere. Thomas hadde gitt ham mer morfin og bandasjert ham. De hadde pakket ham inn i tepper.

– Hvor lang tid bruker dere til land? spurte Thomas.

– I det her været, tre timer. Hammerfest …fem timer.

– Da tar vi ham med.

– Opp der?

Skipperen så oppover i retning helikopteret.

– Ja.

Vinden hadde løyet. De hadde plassert den skadete mannen på en båre og surret ham fast. Vinsjen heiste ham i en jevn bevegelse opp mot helikopteret. Thomas sto på dekk og så oppover mot båren. I åpningen på helikopteret sto Ivar og Ingar, klare til å ta imot.

Thomas forlot tråleren som siste mann. Han kjente kreftene i helikopteret dra ham oppover. Mennene på dekk sto og så etter ham. Han svingte frem og tilbake i vinden. Han så oppover. Undersiden av helikopteret nærmet seg.

Etter tre minutter kjente han to par armer som tok tak i ham. De dro ham inn i helikopteret, han havnet på knærne. Det rant vann fra drakten hans. Luken gikk igjen bak ham. Han reiste seg, tok tak i hjelmen og dro den av hodet. Iskaldt vann rant fra nakken hans og nedover ryggen.

Den svære maskinen gjorde en stor sving. Full fart. Mot Hammerfest.

Kapittel 2

Solveig var på en måte glad for at hun var enebarn. Særlig når hun tenkte på hvor mye Nina og Stine kranglet. Det var fint å ha to bestevenninner, søstre, som bodde så nærme. Men av og til var det deilig å være litt alene også.

Hun hadde ikke tatt dem med til det hemmelige stedet. Hun hadde ikke tatt med noen dit. Det var så fint å være der for seg selv.

Hun løp opp den siste bakken til toppen, hun beveget seg fort og lett. Det mørke, lange håret flagret bakover fra hodet hennes. Hun hadde på seg en mørkeblå fleecejakke og grå jeans. Lysebrune sko.

Så var hun fremme. Hun så på klokken. Ti på halv fire. Fint. Det var enda en time til foreldrene ville være hjemme. Hun gikk bortover til området hvor det var friluftsrestaurant om sommeren. Der var den, yndlingsstenen hennes. Som det var så fint å sitte på og se på byen. Hun satte seg ned, så utover, på Oslo, samtidig som hun dro inn luften. Hun kjente lukten av vår.

Hun tenkte på Eivind. Han hadde begynt i klassen to uker tidligere. Flyttet til Oslo fra Fjellhamar, foreldrene var blitt skilt. «Du kan sitte her, ved siden av Solveig», hadde læreren, Grete, sagt. Eivind satte seg ned ved pulten ved siden av henne. Han hadde sort lugg og store blå øyne. Han hadde sett på henne. Så sa han høyt, så alle i klassen kunne høre det: «Så heldig jeg er, så pen jente!»

Det viste seg at han var en skikkelig rampegutt. Han sloss i skolegården, han kom ofte for sent. I forrige uke, på torsdag, hadde han kommet for sent igjen. Han smøg seg ned langs pultrekkene. Da sa Svein, mattelæreren: «Eivind! For sent igjen!» «Ja», sa Eivind, «Viktig oppdrag!» Barna lo. «Ok, Eivind», sa Svein. «Men ta opp boka og kom i gang!» Så hadde Eivind bøyd seg over mot henne og hvisket: «Vet du hva oppdraget mitt var? Det var å gi deg denne!» Med en rask bevegelse la han en hvit pose på pulten hennes. Hun så på læreren, han så ikke i hennes retning. Hun så på Eivind. Han så rett fremover. Hun åpnet posen. Inne i den lå et skolebrød. Igjen så hun på Eivind. Blikket hennes møtte hans, han blunket til henne. Så snudde han seg og strakte hals, bøyde seg fremover, og lot som om han fulgte med på Sveins fortelling om hvordan fem ganger fem henger sammen med 25 delt på fem.

Etterpå småløp hun nedover bakkene. Hun ville være hjemme før foreldrene. Nøklene til inngangsdøren til oppgangen og leiligheten hang rundt halsen hennes. Det var hauger med råtten snø her og der, hun prøvde å unngå dem. Hun hadde mast seg til å gå med småsko, enda det egentlig var for tidlig. Så det var viktig at ikke skoene ble ødelagt.

Det var da hun hadde løpt ned den siste bakken og kommet frem til gatene og husene, at hun fikk øye på ham. Han hadde en krykke i den ene hånden, han bar på en pinnestol i den andre. Han kom gående bortover fortauet, mot henne. Det gikk sakte. Han dro det ene benet etter seg. Han var tynn og gråhåret. Buksene hans var grønne, militæraktige.

De nærmet seg hverandre, hun i raskere tempo enn han. Han strevde med stolen bortover fortauet. Like før hun skulle til å passere ham, smilte han til henne. Hun smilte tilbake.

– Hei, sa han.

– Hei, sa hun.

Han stoppet. Hun stoppet.

– Du skjønner, jeg har fått denne stolen i gave, sa han. – Jeg skal ha den med meg i den bilen der.

Han nikket i retning av en hvit varebil som sto parkert femten meter borte, på samme side av gaten. Hun hadde nettopp passert den. Hun så på bilen. Så snudde hun seg mot ham:

– Jeg kan hjelpe deg.

– Å, kan du det?

– Jeg kan bære stolen for deg.

Han smilte til henne.

– Å, så snill du er.

Stolen så gammel ut. Den var brunmalt, men flere steder var malingen flasset av.

Hun smilte til mannen.

Så gikk de to ved siden av hverandre, i retning bilen. Hun bar stolen. Hun var nøye med ikke å gå for fort, slik at han kunne holde følge med henne. Da de kom frem til bilen, satte han krykken opp mot den venstre bakdøren på bilen. Han vred håndtaket ned og åpnet den høyre døren.

– Hvis du klatrer opp der og tar imot, så skal jeg rekke deg stolen, sa han.

– Ok, sa hun.

– Du kan stå på stolen.

Han dro stolen bortover asfalten slik at den ble stående rett foran den åpne døren. Hun satte først høyre fot opp på stolen, så fulgte den andre etter. Med et lite hopp var hun inne i bilen. Det var mørkt der inne. Hun kjente en rar lukt. Det lå noen tepper på gulvet. Så snudde hun seg mot mannen som sto nedenfor henne, på gaten.

– Ok, sa han. – Her kommer stolen.

Han løftet stolen opp mot henne. Hun strakte armene ut for å ta imot.

Plutselig kjente hun de fire trepinnene, de kom med full kraft inn i overkroppen hennes. Hun falt bakover, landet på ryggen og slo bakhodet mot metallgulvet. Stolen falt over brystet hennes, før den rullet vekk og ble liggende inntil veggen, til siden for henne.

Døren ble slått igjen. Fort og hardt. Det ble mørkt.

Det gikk noen sekunder. Motoren startet, og bilen satte seg i bevegelse.

Hun reiste seg opp og gikk mot døren. Det var vanskelig, for bilen hadde satt opp farten. Hun stakk hånden ut i retning av døren. Bilen gjorde en sving. Hun falt til siden og ned på gulvet.

Hun reiste seg opp igjen, strakte ut høyre hånd, rett ut i mørket. Igjen gikk hun i retning av døren. Så, der kjente hun den. Hun kjente på metallet. Oppover. Og nedover. Bortover. Det var ikke noe håndtak.

Kapittel 3

737’en tok av fra Hammerfest. Thomas så ut. Landskapet der nede ble mindre og mindre. Fasten seat belt-lyset slukket. Han trykket på knappen på armlenet og skjøv setet tilbake.

Lørdag. Nå var det helg, to dager med fri lå foran ham. Deilig. Han hadde vært lettsindig nok til å kjøpe Dagbladet i kiosken på flyplassen. Så unte han seg litt mer lettsindighet. Han så på den unge flyvertinnen som kom gående mellom seterekkene.

Det hadde snødd i Oslo. Det gjorde at han fikk en ekstra godfølelse idet han kjørte inn foran huset i Tennisveien. Det ville være nypreparerte løyper i Nordmarka.

– Pappa!

Der var de, begge to. Anne, ni, og Michelle, seks. To gaver fra Gud.

– Hei!

Han løftet opp. Først den ene, så den andre. Kysser og klemmer.

– Har du kjøpt noe til oss?

– Nei, faktisk ikke. Men butikkene er åpne, vi kan dra og kjøpe senere.

– Kan vi dra til CC Vest?

– Ja. Ok.

De to småløp av gårde.

Han hengte fra seg yttertøyet. Så gikk han innover i huset.

– Dominique!

– Her!

Hun satt bøyd over bordet på kjøkkenet, leste i et magasin. Hun så opp, reiste seg, smilte. Den høye og tynne skikkelsen kom mot ham. Han kjente to armer rundt halsen, svak parfymeduft. To lepper mot hans.

– Hatt det ok? spurte hun.

– Ja, alt greit. Men nå ser jeg frem til helg her.

– Ja, det skjønner jeg. Jeg tror jeg har gode nyheter til deg. De skal på bursdag til Ingrid klokken fire. I tre timer.

– Jeg lovet dem CC Vest i ettermiddag.

– Jeg tar meg av det, nå må du slappe av.

– Bra.

Han så på henne.

– Tror du det kan bli litt voksenkveld i kveld? spurte han.

Hun smilte.

– Kanskje.

Han gikk opp i annen etasje, ryddet ut av kofferten. Så kledde han av seg og gikk inn på badet. Han så i speilet. 46 år nå, så omtrent slik ut. 1,82 høy. Blå øyne. Kortklipt mørkt hår. Ingen mage enda. Passe med rynker.

Han gikk inn i dusjen og skrudde på vannet. Det var godt å kjenne det mot ansiktet og kroppen.

Han fant frem rene klær og tok dem på.

– Vi drar nå!

Det var Dominique fra første etasje.

– Ok! Ser dere senere!

Han la seg ned på sengen, stirret i taket. Han tenkte på den unge fiskeren som hadde mistet et ben. Han tenkte på Dominique. Og skiløyper.

Kapittel 4

Tamilen bak disken smilte.

– En stor, svart kaffe, sa Thomas.

– Right away, doctor.

Det var tre ting med tamilen i kantinen på Ullevål Sykehus. Han var alltid på jobb, han smilte alltid, og han snakket engelsk med Thomas.

Han tok imot det store, hvite kruset.

– Tusen takk.

– No problem, doctor.

Og så et stort smil.

– Trøtt? Slitsom helg?

Det var Hjelland som snakket. Kirurg Harald Hjelland. De hadde kjent hverandre i mange år.

– Nei, er ikke trøtt. Var på Kikut i går, strålende føre. Hadde vakt på Redningshelikopteret sist uke. På fredag var vi nesten på Nordpolen, ulykke på en fisketråler, en fisker. Jeg amputerte et ben.

– Du amputerte?

– Ja. Med den lille maskinen som jeg så at du brukte her.

– På en fisketråler?

– Ja.

– No kidding?

– No kidding.

Thomas så på klokken på veggen i kantinen. Den viste syv minutter på åtte.

– Jeg må gå.

– Vi skal være på Føden i dag, du vet det?

Thomas nikket. Han reiste seg mens han tømte kaffekruset:

– Ser deg ved nitiden.

Klokken var åtte. Det var morgenmøte på Anestesiavdelingen. Seksogtyve leger satt rundt et bord.

På den ene kortenden satt avdelingsoverlege, Professor dr. med. Jørgen Aldersen. Han var 46 år gammel, like gammel som Thomas. Han satt og lyttet.

På den andre enden av det lange bordet satt en ny, ung, kvinnelig assistentlege med pakistansk bakgrunn og refererte fra vakten. Hun gikk nøye gjennom pasientene som hadde kommet inn i løpet av kvelden og natten. Én for én.

Aldersen kremtet. Det betydde at hun var for nøye og omstendelig. Hun tok ikke hintet. Hun fortsatte med sin detaljerte redegjørelse om en pasient som var lagt i kunstig koma på grunn av en hodeskade.

Tålmodigheten til Aldersen tok slutt:

– Nok. Vi må i gang med dagens arbeid, ta resten på intensiven. Et spørsmål før vi avslutter. Hvem skal til Boston?

Thomas rakte hånden halvveis opp. Det samme gjorde Steensen. Kongress i Boston, fire dager i april.

– Jeg blir også med, sa Aldersen.

Kapittel 5

Knut Eskeland var femti år. Håret begynte å bli grått ved tinningene. Han hadde fått litt mage. 50-årslaget hadde ikke vært noen stor suksess. Bare tre kolleger møtte opp. Etter at han ble enkemann, hadde han ikke klart å holde kontakt med venner. Han hadde forsøkt å konsentrere seg om sønnen, Nils. Sønnen var tretten år nå. Eskeland følte at de gled fra hverandre. Før hadde de hatt fotballen sammen, men Nils hadde mistet interessen, sluttet med treningen. Nå drev han mest med dataspill. Eskeland klarte ikke å mobilisere interesse for det.

Knut Eskeland hadde ett viktig anker i livet, jobben ved Oslo Politikammer. Etterforsker. Han hadde villet bli politimann så lenge han kunne huske. Og det hadde vært bra, faktisk veldig bra. Han trodde selv han hadde de to egenskapene som hans far, politimannen, alltid sa var de viktigste i jobben: en velutviklet intuisjon, gode instinkter. Og evnen til å skille barter fra snørr.

Arbeidsdagen gikk mot slutten. Han satt og så mot Grønland Kirke, tenkte på hvordan denne kirken, bygget i 1868, måtte ha stått frem på den tiden. Et Guds hus midt på Grønland. Med slum, fattigdom, fyll og nød på alle kanter.

Døren gikk opp. Det var kollega Wiik som kom inn.

– Nytt? spurte Eskeland.

– Nei. Ingen ting.

De holdt på med to saker. Marianne, en 11 år gammel jente, hadde blitt borte fra Torshov. En uke senere ble hun funnet, død, i Kongeskogen på Bygdøy. Uten klær. Obduksjonen levnet ingen tvil. Hun hadde blitt seksuelt misbrukt før hun ble avlivet, med kvelning. Solveig, 10 år, hadde vært borte i to uker nå. Hun hadde ikke kommet hjem til Bjerregaardsgate etter endt skoledag. Hun hadde hatt følge fra skolen med to venninner, som gikk i samme klasse, og sagt adjø til dem på hjørnet av Bjerregaardsgate og Casparis gate. Siden hadde ingen sett henne. Eskeland og teamet som han ledet, åtte menn og fem kvinner, hadde gjort alt det rutinemessige i begge sakene. Men foreløpig var etterforskningen resultatløs. Det var få spor å arbeide etter. Ingen vitner.

Han hadde besøkt foreldrene til Solveig flere ganger. Bunnløs fortvilelse. Solveig var det eneste barnet til det noe tilårskomne paret. Sist han var der kastet moren seg ned på gulvet. Der ble hun liggende i fosterstilling. Faren satt apatisk og så på, ute av stand til å gjøre noe.

Han visste at han snart måtte dra til Bjerregaardsgate igjen.

Kapittel 6

Den lille gården på Hadeland hadde gått i arv. Den lå avsides til, det var langt til nærmeste nabo.

Simen Kjær sto og så utover Randsfjorden. Han var sekstien år. Tynn og senete. Han hadde grått tilbakestrøket hår som begynte å bli tynt, og et par dager gamle skjeggstubber. Sukkersyken hadde tatt hardt på ham. Han var blind på et øye. Nyrene hadde begynt å svikte.

Han hadde brettet opp ermene på flanellskjorten. Tatoveringen på høyre underarm skulle forestille en chillumpipe. Den var laget på Bayern tredve år tidligere. Han hadde sittet i tre måneder. Så slapp han ut. Ingen fellende bevis i saken, het det.

Han hadde fått øye på jentungen på Østbanen. Hun hadde stått alene ved hovedinngangen til stasjonen, rett under minnesmerket over falne NSB-ansatte under krigen. Hun var kald og våt. Tillitsfull. Han kjøpte boller og Solo til henne i kiosken. Så tok de toget til Hadeland.

Broren, Kjell, hadde smilt da han fikk se dem sammen på tunet. Han tok tak i jentas hånd. Så leide han henne til vedskjulet. Simen gikk inn i hovedhuset for å drikke. Dobbeltrensa. Etter en stund gikk han også inn i vedskjulet.

De lot liket ligge i flere dager. Så la de henne i bagasjerommet på den gamle Amazonen og kjørte henne langt til fjells. Der begravde de henne.

Kapittel 7

Boston i april. Thomas hadde alltid likt Boston. Helt siden han var der for første gang, mange år tidligere. Han likte selve byen, menneskene, og måten de snakket på. Slik som John F. Kennedy snakket. En drøm om å studere ved Harvard hadde ikke gått i oppfyllelse. Men han tok alltid turen dit når han var i byen. Ruslet rundt, så på bygningene og menneskene.

Hotel Boston Ritz-Carlton. Han hadde sovet godt i en svær seng. En Jack Daniels med isbiter på det store nattbordet kvelden før hadde vært perfekt. Han hadde unt seg en amerikansk frokost med bacon, egg og poteter. Så hadde han forlatt kollegene i frokostrestauranten for å gå ut på gaten, før de sammen skulle ta taxi til kongressenteret. Han ville kjenne på vårluften i Boston. Og se på menneskene, og særlig kvinnene, på gaten, på vei til jobb.

– How you’re doing, George?

En gruppe menn hadde kommet ut av svingdøren fra hotellet. De hilste på en sjåfør som hadde kommet for å hente dem. Med sjåføren var det seks menn i alt. Alle hadde mørke dresser. Skoene var blankpusset. En av mennene var eldre enn de andre, i 60-årene. Han var åpenbart sjefen. Han hadde et autoritært drag over ansiktet som ikke ble borte, til tross for at han tydeligvis var i godt humør. Praten gikk livlig mellom mennene. De smilte og lo.

Thomas la merke til at den eldste mannen trakk seg litt vekk fra den lille gruppen. Han tok seg til brystet, vaklet noen skritt fremover. Så falt han om. Han ble liggende på fortauet, med ansiktet ned. En av mennene løp bort til mannen og satte seg på kne foran ham.

– Johnny! ropte han.

Han tok tak i høyre skulder på den livløse kroppen og snudde den rundt. Thomas så et rødt, oppsvulmet ansikt, vidåpne øyne.

En annen av mennene, han var høy og slank, løp bort til de to. Han så på mannen på bakken, snudde seg og skrek til de andre mennene:

– Call 911!

To av mennene i gruppen løp mot svingdøren.

Thomas oppfattet straks hva som skjedde. Hjertestans. Det fløy mange tanker gjennom hodet hans. Gjenopplivning på amerikansk borger på fortauet. Hva om det gikk galt? Malpractice lawsuit, millionerstatning. Hva med dem hjemme?

Han tok en beslutning. Og gikk bort til de to som satt og sto ved den livløse mannen:

– Excuse me, I am a medical doctor.

Mennene så på ham. Ingen av dem sa noe.

Nå var det ingen vei tilbake. Han satte seg ned foran den livløse mannen. Så gikk han i gang med det han hadde praktisert de siste femten årene. Alt var reflekser. Det gikk lynraskt.

Med høyre hånds pekefinger og langfinger kjente han på halspulsåren, på venstre side. Ingen puls. Han knyttet opp det grønne, tykke silkeslipset. Så tok han tak i snippene på den hvite skjorten, med begge hender. Han dro dem fra hverandre, med full kraft. Knappene føk av gårde, en av dem rullet bortover fortauet. Brystet ble blottlagt, det var fullt av sort og grått hår. Han hevet høyre hånd, knyttet den. Og slo den, med full kraft, ned og inn i brystet på mannen. Han ventet i fem sekunder. Så la han hånden på brystet. Det var ingen hjerteslag.

Ok. Han tok tak i hodet til mannen og vendte det mot seg. Så stakk han høyre hånd inn i den halvåpne munnen. Han kjente der inne, så langt inn og ned som det lot seg gjøre. Fremmedlegeme? Nei. Mat som hadde satt seg fast? Nei. Tannprotese? Nei. Oppkast? Nei.

Han trakk hånden ut igjen. Det var spytt og slim på den. Han tørket det av på jakkeslaget til mannen i to bevegelser. Først innsiden av hånden. Deretter håndbaksiden.

Med den samme hånden tok han så tak i haken til mannen og skjøv den bakover. Han klemte igjen mannens nesebor med venstre hånds tommel- og pekefinger, resten av venstrehånden benyttet han til å presse mannens panne, hardt, bakover.

Han nølte i to sekunder. Så bøyde han seg over mannens munn. Og blåste luft inn i den. Det smakte ingen ting av leppene. Han så bort på mannens brystkasse. Den hevet seg.

Etter noen innblåsninger reiste han seg opp på knærne. Han la to hender oppå hverandre på det nakne brystet og trykket brystbenet ned mot hjertet. Hardt. Igjen og igjen.

Minuttene gikk. Folk stimlet om ham. Han gjorde det han var god til, få liv i døende og døde mennesker. Han vurderte om han skulle forsøke å få en av mennene til å hjelpe, men lot det være.

Flere og flere mennesker samlet seg rundt ham og mannen han forsøkte å redde. To hotellansatte kom ut på fortauet. Den høye, mørke mannen skrek til dem:

– Where is that fucking ambulance?

Ingen lyd av ambulanse. Thomas arbeidet metodisk og kontrollert. Så hørte han norske stemmer. Det var Aldersen og Steensen som hadde kommet ut fra hotellet.

– Vi tar over!

Det var Aldersen som hadde snakket. Thomas lot de to komme til. Han reiste seg, og rettet ryggen. To av mennene i følget til den livløse mannen på fortauet så på ham. Uttrykksløse ansikter.

Aldersen la fra seg dokumentmappen på fortauet og bøyde seg ned ved hodet til mannen. Steensen satt allerede på knærne. Han la hendene på det nakne, hårete brystet. De to norske legene så på hverandre. Så gikk de i gang.

Aldersen utførte innblåsninger. Helt siden han spesialiserte seg i anestesifaget i Detroit hadde han vendt seg til å gå med en tynn duk av stoff i lommen, i tilfelle livredning ble nødvendig. Han hadde ikke sluttet med det. Nå hadde han fått bruk for den. Han hadde lagt den mellom sin egen og mannens munn.

Det gikk flere minutter. De hørte sirenen. Lyden kom nærmere. Da så de den svære ambulansen, den kom i høy hastighet mot hotellet. Det blinket i blått og oransje lys. Plutselig stoppet den. En sort Buick sperret veien, den sto helt stille, motoren var ikke i gang. Da hørte Thomas lyden av det kraftigste hornet han noensinne hadde hørt. En høy, grov, blåsende lyd kom ut fra fronten på ambulansen. Ingen ting skjedde. Igjen lød hornet fra ambulansen. Sjåføren i Buick’en fikk panikk. Den store bilen startet opp og gjorde et hopp fremover. Så kjørte den inn til siden, og traff en japansk SUV. Et blinklys ble knust. Ambulansen hadde oppnådd det den ville. I sakte fart passerte den Buick’en. Så satte den farten opp igjen, rett mot inngangen til hotellet.

Ambulansen bremset opp og stoppet ved fortauskanten, rett foran den døende mannen, de norske legene og den voksende menneskemengden. Den var rødlakkert. Det skinte i de brede, forkrommede støtfangerne. På siden av den sto det med store, gylne bokstaver: Boston Firedepartment Paramedics. Under der igjen var det klistret en svær utgave av Stars and Stripes.

Sirenen stoppet. Lysene på bilen fortsatte å blinke og lyse. Dørene på begge sider gikk opp. To menn og en kvinne kom ut av bilen. De hadde like uniformer, hvite skjorter og mørkeblå bukser. Mennene var hvite. Kvinnen var afroamerikaner, overvektig. Den eldste av mennene løp bort til de tre mennene på fortauet. Han så på dem. Så ropte han til de to andre i teamet, samtidig med at han gjorde en slags sirkelbevegelse med høyre arm og hånd, hevet opp i luften:

– Cardiac Arrest! Go!

Han snudde seg og ropte til Aldersen og Steensen:

– Keep on going!

Fra sidedørene på ambulansen kom det ut defibrillator, surstoffkolber og to kofferter. Så tok amerikanerne over. De jobbet raskt, koordinert og effektivt. I løpet av sekunder var den livløse mannen intubert i luftrøret og koblet til en hjertemonitor. Thomas kunne se den grønne stripen på skjermen. Stripen var helt flat. Det var ingen puls.

Det ble gjort tre forsøk med defibrillator. Kroppen på fortauet rykket til idet de elektriske støtene gikk gjennom den. Resultatet var det samme etter de tre forsøkene. Mannens hjerte begynte ikke å slå.

Den eldste mannen i teamet så på den afroamerikanske kvinnen:

– Let’s take him in.

En båre ble hentet ut fra ambulansen og plassert på fortauet. De to mennene og kvinnen løftet mannen opp og la ham på den. De fortsatte å blåse luft inn i lungene og komprimere hjertet mens de flyttet ham inn i ambulansen.

Idet de skjøv båren inn i sykebilen, kom en av mennene fra mannens følge frem til bilen. Det var den samme høye, mørke mannen som hadde skreket til hotellpersonalet.

– Can I come with you? spurte han.

Den afroamerikanske kvinnen så på ham:

– Do you know this person?

– Yes.

– Well. Come on. We’re leaving.

Det ulte i sirenen idet ambulansen svingte ut fra plassen foran hotellet.

Kapittel 8

De kom en time for sent til kongressenteret. Verdenskongress. I den gigantiske vestibylen krydde det av mennesker.

– Everything is big in America, sa Aldersen.

Men Thomas mente selv han hadde lært seg hvordan man håndterer slike arrangementer. Han hadde forlengst blinket ut foredragene han skulle høre på. Ikke mange, men de viktigste. Nok mat, drikke og hvile.

Allikevel følte han seg utslitt da han kom tilbake til hotellet om ettermiddagen. Han hadde takket nei til en middag med representanter for et legemiddelkonsern.

Mini-suite på Ritz-Carlton. Alene. Svær seng med masse puter, diger TV, roomservice. En skikkelig amerikansk steak og isbiter til kveldens Jack Daniels. Joda, dette var bra.

Han så på klokken. Dominique hadde sikkert ikke lagt seg enda.

Han la seg på den store sengen og grep telefonen som sto på nattbordet.

– Hei. Du hadde ikke lagt deg?

– Nei da. Men det er like før. Her har det gått i ett. Hvordan er Amerika?

– Fint. Vi forsøkte å gjenopplive en mann på fortauet etter frokost, ellers har det vært standard opplegg. Bra kongress. Nå kommer snart roomservice med biff og en Bordaux.

– Bordaux?

– Ja. Når jeg ikke kan smatte på min nydelige franske kone, kan jeg da vel i det minste smatte på en god fransk vin.

Han hørte at hun smilte.

– Du?

– Ja.

– Frank og Nina skal skilles.

– Var det uventet?

– Nei, men …ikke vær så kynisk da, de har jo to små barn, for Guds skyld.

Han likte at hun brukte det uttrykket. For Guds skyld. Hun behersket snart det norske språket til fulle nå.

– Ok.

– Jeg har invitert Erik og Natalie her på lørdag.

– På lørdag? Samme dag som jeg kommer hjem?

Han kjente et stikk av irritasjon: jetlag. Unger som krevde sitt av nyhjemvendt pappa. Så selskap om kvelden. Men han sa ingen ting om det. Han sa:

– Er det ok om jeg inviterer Hjelland?

– Hjelland?

– Ja.

– Han blir alltid så full.

– Han er skilt for tredje gang, han trenger å bli full.

– Greit det, inviter ham, du. Nå skal jeg legge meg. Love you.

Biffen hadde vært perfekt, vinen likeså. Han hadde sovet. Telefonen ringte. Det var fra resepsjonen.

– Dr. Bernts?

– Yes.

– There is a gentleman here who would like to speak to you. His name is Mr. Friedham Jr. Do I have your permission to connect him?

Friedham. Han kjente ingen med det navnet. Han så på klokken på nattbordet. Halv ti.

– Eh …yes, sure. Yes, please.

– Ok. Just a moment, Sir.

Det gikk noen sekunder. Så hørte han en dyp stemme:

– Dr. Bernts?

– Yes.

– We saw a doctor in action this morning, outside the hotel. Was that you?

Han merket at han ble tørr i munnen.

Stemmen kom igjen:

– Sir?

– Yes. It was me.

– We would like to speak to you.

– Speak to me?

– Yes.

– About what?

– Can we meet now?

– Now?

– Yes. We’re in the lobby.

Han tenkte: Var dette noe han skulle gjøre?

Så sa han:

– Ok.

– Right away?

Han så på klokken.

– I shall see you in ten minutes.

– Good. Klikk.

Han gikk inn på badet, så i speilet. Han så en alvorlig mann som så sliten ut. Hva faen er dette? tenkte han.

Han skrudde på vannet og skyllet ansiktet med kaldt vann. Deretter tørket han seg med et tykt, oransje frottéhåndkle.

Han gikk ut til garderoben, der hang dressen. Han tok den på.

Han smekket døren igjen. Så gikk han den lange, teppebelagte korridoren til heisen. Da han kom frem til heisen, sto en gruppe med menn og kvinner og ventet. Kvinnene hadde lange kjoler, mennene var kledd i smoking. Thomas kjente parfyme, han så smykker. En av mennene hadde åpenbart sagt noe morsomt. Alle i følget, og særlig kvinnene, lo.

Heisen kom. En av mennene så på Thomas og nikket mot heisen:

– You are alone. Why don’t you take it? We’ll wait.

– Oh, no, sa Thomas. – Please.

Thomas holdt høyre hånd ut mot heisen.

– Well, thank you, sa mannen som hadde snakket.

Kvinnene og mennene gikk inn i heisen. En av kvinnene så på ham og smilte.

De kjørte av gårde.

Han trykket på knappen med bildet av en pil som pekte nedover. Heisen kom, dørene åpnet seg, han gikk inn i den. Han unngikk sitt eget speilbilde. Han trakk pusten. Så trykket han på L.

De sto der idet heisdørene åpnet seg. Han kjente dem igjen med det samme. Mørke dresser. Blankpussede sko. Det var to menn fra følget til mannen som de hadde forsøkt å redde på fortauet om morgenen.

Kapittel 9

– Hei. Jeg er Nick.

Den høye, mørke mannen strakte ut hånden. Ansiktsuttrykket var nøytralt. Han så ut som han var midt i tredveårene. Han hadde kortklipt hår, kinnskjegg med moderat lengde, det sluttet ved midten av øret. Huden var lys brun, lett glinsende. Han var barbert, men den kraftige skjeggroten var kun delvis temmet. Antrekket var sort hele veien, dressen var ettersittende. I åpningen mellom skjortesnippene så Thomas noen mørke hår.

Thomas tok tak i hånden. Han kjente et kraftig håndtrykk.

Mannen slapp hånden hans. Så introduserte han den andre:

– Dette er Salvatore.

Den andre mannen kom frem og strakte ut hånden. Thomas så, og kjente, den tykke gullenken som mannen hadde rundt håndleddet.

– Vi har reservert et bord i restauranten.

Han så på mannen som hadde introdusert seg selv som Nick:

– Hva gjelder dette?

– Vi kommer til det. Kan vi ikke bare sette oss i restauranten?

Nick nikket til hovmesteren idet de kom inn i restauranten. Restauranten var full av velkledde mennesker, servitørene var travle. Nick og hovmesteren gikk foran. Hovmesteren viste dem til et bord helt innerst. Bordet var dekket for tre. Det var ingen gjester ved nabobordene.

De tre mennene satte seg. Nick tok ordet:

– Hva ønsker De å drikke, dr. Bernts? Har De spist middag?

– Hva gjelder dette?

– Et øyeblikk. Jeg skal komme til saken.

– Ok. Ja takk, jeg har spist. Jeg vil gjerne ha et glass mineralvann. Og en Jack Daniels. Og isbiter.

Hovmesteren hadde blitt stående ved bordet. Nick så opp på ham:

– Tre Jack Daniels, en mineralvann. Isbiter.

Hovmesteren nikket. Så snudde han seg og gikk.

Den mørke mannen så på ham:

– Jeg vet ikke om De kjenner oss igjen, men vi kjenner Dem igjen. Mitt navn er Nicholas Friedham, jeg vil at du kaller meg Nick. For å gå rett på sak: De reddet min fars liv i dag. Han overlevde. Han hadde fått et stort hjerteinfarkt, han ligger nå på St. Elizabeth’s Hospital her i Boston. Kardiologene sier at han ikke ville ha overlevd dersom De ikke hadde gjort det De gjorde.

Thomas fikk en varm følelse i mellomgulvet. Han svelget.

– Vel …det var svært gode nyheter.

– De gjorde en fantastisk innsats der, på fortauet. De aner ikke hva dette betyr …

Den mørke mannen bøyde seg frem mot ham. Han sukket, før han fortsatte:

…for meg … for hele vår familie.

Så lente han seg tilbake.

– Så alt er bra med Deres far nå?

– Ja. De sier at han kan regne med å bli utskrevet om en uke.

Noen sekunder gikk.

– Min far, og jeg, vi, ønsker å vite hvem De er, og hva De gjør her.

Thomas fortalte om seg selv. Deretter fortalte han om episoden på fortauet om morgenen.

Nick stirret på ham. Han rynket pannen.

– Dr. Bernts. Vær så snill … la meg få dette én gang til. De forteller meg at min far fikk hjertestans foran et hotell hvor anestesileger fra hele verden var samlet? Og at en professor fra Norge var med på å redde livet hans?

Thomas nikket:

– Ja.

Nick sa ingen ting. Ansiktet var uttrykksløst.

Hovmesteren kom frem til bordet. Han henvendte seg til Nick:

– Alt i orden?

– Ja. Absolutt. Takk.

Nick så på Thomas:

– Hva er Deres planer? Jeg forstår at De har jobb og familie i Oslo, når drar De tilbake?

– Om en uke.

– Ok.

Det ble stille. Så sa Nick:

– Er De sikker på at De ikke ønsker noe å spise? Maten her er førsteklasses.

– Nei takk.

– Noe mer fra baren?

Han smilte og ristet på hodet.

– Nei takk.

– Sikker?

– Ja.

Nick smilte til ham.

– Ok. Dette har vært en lang dag for både Dem og oss. De har viktige gjøremål i morgen. Vi vil nå overlate Dem til Dem selv. Vi vil følge Dem til heisen.

De reiste seg. Nick gikk først ut av restauranten. Igjen nikket han til hovmesteren.

De kom frem til heisen.

– Én ting, sa Thomas.

– Vær så snill, sa Nick.

– Hva er Deres fars navn?

– Å. Beklager. Han heter John Antonio Friedham.

Nick førte høyre hånd inn under jakken, på venstre side. Han tok tak i et visittkort og rakte det til ham.

– Her er kortet mitt.

Han tok kortet.

– Takk.

Nick strakte ut hånden:

– Jeg ønsker Dem en riktig god natt, De vil høre fra oss.

Han gikk inn i heisen, og snudde seg mot hotellvestibylen. De to mennene sto og så på ham. Han trykket på knappen.

Heisdørene gikk opp. Der sto to kvinner.

– Dr. Bernts?

Kvinnen som hadde snakket var høy. Hun hadde på en sort drakt, hvit bluse, høyhælte, sorte sko.

– Ja?

– Vi har foretatt en oppgradering for Dem.

– Oppgradering?

– Ja. Vi er her for å informere Dem og assistere Dem til Deres nye rom her ved hotellet. Vær snill og følg oss.

– Hva med klærne mine, tingene mine?

– Vi tar oss av det. Vær snill og følg oss.

Det var langt å gå. De kom til en annen del av hotellet, han hadde ikke vært der før. Damen viste ham inn i en stor heis. Hun tok fram et magnetkort. Hun dro kortet. Så trykket hun på den øverste knappen på displayet. Det sto P på knappen. Heisen beveget seg oppover i en rask og jevn bevegelse, så stoppet den. Hun dro kortet igjen, dørene gikk opp. Der sto to kvinner, begge smilte. De var kledd i dobbeltspente, vinrøde jakker og sorte skjørt. De sorte strømpene forsvant ned i sorte sko med høye hæler. Det var den eldste av dem som snakket:

– Velkommen til Presidentsuiten ved Boston Ritz-Carlton, dr. Bernts. Vær vennlig og følg oss.

De kom frem til en stor, åpen, dobbel dør. Den eldste kvinnen snudde seg og smilte til ham.

– Her er vi, sa hun.

Hun viste ham inn.

De kom inn i et stort rom. Det var vinduer fra gulv til tak. På de lyse grå veggene hang det store bilder, med moderne kunst. Svære møbler sto på et mykt, tykt, mørkegrønt teppe som dekket hele gulvet. Midt i rommet sto en ung kvinne. Den eldste nikket i retning av henne:

– Dette er din butler, Chun. Hun vil assistere deg videre.

Den unge kvinnen smilte til ham. Hun så asiatisk ut. Hun hadde høye kinnben og mandelformede, brune øyne. Den glatte ansiktshuden var lysebrun. Det sorte håret var stramt tilbakestrøket før det samlet seg bak, i en lang, tykk flette, den sluttet først ved korsryggen. Hun hadde på en sort, kort jakke og sorte bukser med brede, blanke striper på sidene. Det satt en middels stor, sort sløyfe mellom de hvite skjortesnippene. Hun hadde hvite hansker på hendene.

Den eldste så ham inn i øynene:

– Jeg har fått instruks av Mr. Friedham jr. om å sørge for at alle dine ønsker imøtekommes under ditt opphold her i Boston. Ikke nøl med å ringe meg. Når som helst. Og nå ønsker jeg Dem en riktig god kveld.

Hun rakte ham kortet sitt, smilte igjen, og forlot rommet.

Han gikk inn i det store soverommet. Han tok av seg jakken, la den på en av stolene i sittegruppen og gikk bort til vinduet. Langt der nede så han lysene fra Boston.

Chun ryddet klærne hans inn i garderoben. Så ble hun borte. Etter noen minutter kom hun tilbake. Til tross for at døren til soverommet var åpen, banket hun på den.

– Unnskyld meg, dr. Bernts.

– Kom inn.

– Dette er en hilsen fra Mr. Friedham.

Hun kom inn i rommet med et brett. På brettet sto det to flasker Jack Daniels og en isbitcontainer. Hun satte dem fra seg på skjenken som sto langs den ene langveggen.

– Vil De at jeg skal demonstrere de tekniske fasilitetene her for Dem?

– Nei takk, jeg tror ikke det er nødvendig …Jo, forresten, én ting. Jeg trenger en internettforbindelse.

Hun rakte ham en fjernkontroll og nikket mot den store TV-skjermen.

– Vær så god.

Han tok imot fjernkontrollen.

– Takk.

– Noe annet?

– Nei takk.

– Når ønsker De å bli vekket i morgen?

– Eh …klokken syv er bra.

– Vil De spise frokost her?

– Nei takk, jeg spiser i restauranten nede.

– Ok. Jeg ønsker Dem god natt.

Hun gikk. Han hørte at døren til suiten ble lukket. Han holdt i fjernkontrollen og pekte med den i retning av den store skjermen. Det blinket og lyste på TV-apparatet. Google: John Antonio Friedham.

Han leste: «The Boston District Attorney fails again at prosecuting East Coast Mobster Boss John Antonio Friedham. Organized crime prevails.»

Kapittel 10

Han traff Aldersen og Steensen i frokostrestauranten. Han fortalte dem om hendelsene kvelden før.

– Jøss, sa Aldersen. – Hva skal man si til sånt?

– Jeg vet enda ikke hva jeg skal tenke og mene, sa Thomas. – Alt har gått så fort.

– Men du har jo ikke gjort noe gærent, sa Steensen. – Tvert imot. Det er jo ikke din feil at pasienten er den han er. Kan du ikke bare kose deg i Presidentsuiten? Dessuten kommer jeg opp til deg i kveld, da får du jaggu ha Dom Pérignon’en klar.

Dagene gikk. Det var en flott kongress. Gode foredrag. Særlig amerikanerne imponerte. Aldersen presenterte en pilotstudie, den ble godt mottatt. I utstillingshallen så de på fantastisk medisinsk-teknisk utstyr.

Han kom tilbake til hotellet om ettermiddagen. Chun var på plass.

– Velkommen tilbake, dr. Bernts, Mr. Friedham har ringt.

– Junior eller senior?

– Junior, sir.

– Beskjed?

– Han ringer igjen.

Han tok av seg jakken og skoene, la seg ned på sengen og så opp i taket. Det var siste dag på kongressen, avreise dagen etter. Han hadde ikke tatt seg tid til å dra over til Harvard denne gangen. Han tenkte på Anne og Michelle. Han hadde enda ikke kjøpt gaver til dem. Han tenkte på det han skulle ta tak i da han kom hjem.

Telefonen ringte.

– Dr. Bernts?

– Ja.

– Nick her. Hvordan har kongressen vært?

– Svært bra, takk.

– Godt å høre. Har alt fungert til Deres tilfredsstillelse på Ritz-Carlton?

– Ja. Absolutt.

Han var av en eller annen grunn i tvil om han skulle takke for oppholdet i presidentsuiten. Så han sa ikke noe om det.

– Hør her. Min far har kommet seg raskt. Og han er en meget sta mann. Han forlangte seg utskrevet i går.

– Hvordan går det med ham?

– Svært bra, takk.

– Det gleder meg å høre. Det vil også glede mine kolleger.

– Årsaken til at jeg ringer, er at min far ønsker å treffe Dem.

– Ja vel.

– Er De fri i kveld?

Han tenkte. Så sa han:

– Ja.

– Ok. De vil bli hentet klokken åtte. Lobbyen. Middag. Klikk.

Kapittel 11

Damen i hotellforretningen hadde lagt fire slips på glassdisken foran ham. Så plukket hun opp et av dem og holdt i det med begge hender. Hun hadde lange, velmanikyrerte negler.

– Personlig foretrekker jeg dette, sa hun.

Alle slipsene var vakre. Han tok tak i det hun hadde fremhevet som sin favoritt. Det var av silke, tungt og tykt. Marineblått med små, hvite prikker.

– Ok, sa han. – Jeg tar dette.

Han tok en dusj og barberte seg, kledde seg.

Han hadde lært å knyte en Duke of Windsor-knute av sin far. Så han gjorde det.

Han så i speilet. Knuten var perfekt, dressen satt bra.

Fire hotellansatte var i ferd med å gjøre i stand suiten, for tredje gang den dagen. Han sa adjø til dem.

Sjåføren som møtte ham i lobbyen, var en høy, mørk mann i tredveårsalderen. Han var kledd i mørk dress, hvit skjorte, sort slips.

– Dr. Bernts?

– Ja.

– Mitt navn er George. Jeg skal kjøre Dem til Mr. Friedham.

Lobbyen var full av mennesker. De gikk mot gaten og lysene. Da de kom ut på fortauet, kjente Thomas en behagelig, lett kjølig luft. Sjåføren førte ham frem til bilen. Det var en sort Lincoln Towncar Limousine, vindusrutene var også sorte. Han kjente igjen mannen som sto foran bilen. Det var Salvatore.

– God kveld, doktor, sa Salvatore.

– God kveld.

Salvatore åpnet den bakre døren for ham. Han satte seg inn. Salvatore lukket døren.

Salvatore satte seg inn i forsetet, til høyre for sjåføren. Så snudde han seg:

– Alt vel?

– Ja, tusen takk.

– Noe å drikke?

– Nei takk.

Mer ble ikke sagt i løpet av den 25 minutter lange kjøreturen.

De kjørte ut av Boston og nordover. Han satt komfortabelt i det myke skinnsetet.

Det var en god, lett parfymert lukt i bilen. Sjåføren kjørte jevnt og behagelig. Etter hvert ble omgivelsene mer og mer landlige, det ble grønt, frodig. Det sto store, gamle trær langs veien.

Det ble mørkt.

De tok av fra hovedveien. Etter å ha kjørt i fem minutter, kom de frem til en svær port. Den var stengt. Bilen stoppet. To menn dukket opp, de kom frem mot bilen. Det hørtes en brummende lyd idet Salvatores vindu gikk ned. Salvatore så på de to mennene. De så på ham. Ingen ting ble sagt. Porten gikk opp.

En allé åpnet seg foran dem. Lysene fra bilen traff store, mørke trær på begge sider av den smale, asfalterte veien. Etter fem minutter kom de frem til et stort hus. Det var hvite søyler foran inngangspartiet, og lys i alle vinduene. Sjåføren satte ned farten, så gjorde bilen en sving rundt en stor vannfontene. Vannet kom ut av munnen på opplyste, gylne havfruer.

To menn sto og ventet. De var kledd i mørke dresser. Den ene kom frem til bilen og åpnet døren for ham:

– Velkommen, dr. Bernts.

Thomas gikk ut av bilen.

– Vær vennlig og følg meg.

Mannen gikk foran. Den andre mannen gikk bak. Døren til huset åpnet seg. Innenfor sto to nye menn, også de i mørke dresser. De så på ham.

En mann gikk foran ham opp en stor teppebelagt trapp til husets andre etasje. De kom frem til en stor, dobbelt dør, i mørkt treverk. Mannen vred på det runde messinghåndtaket på den høyre døren og åpnet den:

– Vær så god.

Det store rommet var innredet som kontor. Veggene var dekket av mørkt panel. Midt i rommet sto et stort skrivebord, også det i mørkt treverk. I det ene hjørnet var det en peis. Der brant det i to kubber som lå oppå hverandre, på et metallstativ. Foran peisen var det en sittegruppe med to lenestoler og en sofa. Sofaen vendte mot skrivebordet og døren.

– Vær så god, sitt ned, sa mannen. – Mr. Friedham kommer om få minutter.

Mannen lukket døren, forsiktig, etter seg.

Det hang store, belyste malerier med brede og tykke gullrammer på veggene. Bildene forestilte landskaper. På hver sin side av rommet, langs langveggene, var det plassert to glassmontere. Den ene inneholdt gamle pistoler, den andre fektevåpen, kårder og sabler. Den ene kortveggen ble utgjort av et gigantisk, opplyst akvarium. Vakre fisker, i forskjellige farger, svømte med rolige bevegelser.

Han gikk bort til sittegruppen og satte seg ned i sofaen. Foran ham var et mahognibord. Det var to gjenstander på bordet. En hvit, blank vase med en lilla orkidé. Og et stort askebeger, av krystall. Det var ingen ting i askebegeret, det var tomt og rent.

Han så inn i peisen.

Med ett gikk døren opp.

– Dr. Bernts!

Thomas reiste seg. Der var mannen som hadde falt om på fortauet foran hotellet. Han var middels høy. Mørk. Håret var tilbakestrøket. Han var kraftig bygget, lett overvektig. Han hadde på en mørkeblå dress, hvit skjorte og et sort slips, knyttet med en stor knute. Han kom mot ham, smilende. Jevne tenner. Han rakte fram en svær neve, en mansjettknapp av gull kom til syne. Det var gullringer på ringfingeren og lillefingeren.

To hender møttes. Så grep mannen rundt hånden hans med den andre hånden sin. Håndtrykket var fast og tørt. Han så ham inn i øynene:

– Thomas Bernts! Hva kan jeg si? De reddet livet mitt!

– Det var godt at det gikk så bra med Dem.

– Jesus! Uten Dem hadde jeg ikke vært her! Dette er jo helt utrolig! Falle om med hjerteinfarkt foran et hotell fullt av verdens beste anestesileger!

Han slapp hånden hans.

– Vær så snill. Sitt ned!

Han satte seg i sofaen.

Friedham ble stående foran ham.

– Hva drikker De?

– Mineralvann er bra.

– Mineralvann? Bullshit! Jeg har forstått at De liker Jack Daniels.

Han gikk bort til skrivebordet og løftet av røret:

– Oliver, Jack og is.

Så kom han tilbake. Han kneppet opp knappene på jakken og satte seg ned i stolen overfor ham. Det var stille en liten stund før han snakket:

– Thomas …kan jeg kalle deg det?

– Ja, for all del.

– Da må du kalle meg Johnny. Ok?

– Ok.

– Hvorfor?

– Unnskyld, …hva mener du, hvorfor?

Friedham flyttet på seg. Han grep mot slipsknuten med høyre hånd, løsnet litt på den. Igjen var det stille noen sekunder, før han stillet spørsmålet:

– Vet du hvem, hva …jeg er?

Thomas visste først ikke hva han skulle svare. Så sa han:

– Vel. Jeg har forstått, etter hvert, at du er en mann med en … jeg visste jo ikke noe om dette da jeg satte i gang med det jeg gjorde. Jeg er fra Norge, jeg visste ikke hvem du var.

Det banket på døren.

– Kom inn! sa Friedham.

En høy, tynn mann kom inn i rommet. Han bar på et brett. Han satte brettet forsiktig ned på bordet mellom dem.

– Vil De at jeg skjenker, Mr. Friedham? spurte han.

– Nei takk. Dette er ok.

– Noe annet, Mr. Friedham?

Friedham så på ham:

– Noe annet du ønsker, sammen med drinken din?

Han ristet på hodet.

– Nei takk.

Friedham så på butleren:

– Dette er fint, Oliver, takk.

Mannen forlot rommet med raske skritt. Han lukket døren forsiktig etter seg.

Friedham tok tak i et av glassene på brettet og så på ham:

– Is?

– Ja takk.

– Ok.

Friedham grep isklypen. Han fylte glasset. Først med store isbiter, så med det gylne brennevinet. Til randen.

Han fikk et tungt, tykt glass i hånden. Så lagde mannen foran ham en drink til seg selv. Litt færre isbiter, og litt mindre bourbon. Så hevet han glasset og sa:

– Dere sier skål i Skandinavia, ikke sant?

– Det stemmer.

– Vel. Skål, dr. Bernts. Kall meg Johnny. Nå vil jeg vite alt om deg.

Mannen ville virkelig vite alt. Og han var en god lytter.

Friedham hadde sittet stille og sett på ham.

– Vel, Thomas. Wow! Så ville altså skjebnen at våre veier skulle krysses. Og på hvilken måte!

Thomas smilte.

– Nå er det på tide at du treffer min familie, la oss gå ned.

De satte fra seg glassene og reiste seg. Friedham geleidet ham mot døren.

– Etter deg, doktor.

Kapittel 12

De gikk ned trappen. Friedham førte Thomas inn i en stor stue. Det var varm, dempet belysning. Rommet var møblert med store sofaer og stoler. Maleriene, med figurativ kunst, var opplyst. På det mørke tregulvet lå det orientalske tepper.

En kvinne fikk øye på dem. Hun kom imot dem. Hun hadde på en ettersittende kjole. Den var i et gyllent, beige materiale, den sluttet et lite stykke ovenfor knærne. Armene var bare, solbrune.

Friedham introduserte:

– Dette er min hustru, Patricia.

Patricia Friedham rakte fram en smal hånd. Det var fransk manikyr på de lange neglene. En ring med en stor, hvit diamant satt på ringfingeren. Ansiktstrekkene var regelmessige, huden var feilfri. Det var striper i det skulderlange, tykke, mørke håret. Hun var i slutten av tredveårene. En skjønnhet.

Hun smilte. Perfekte, hvite tenner. De store, brune øynene så på ham.

– Vi setter alle stor pris på å treffe Dem, dr. Bernts, sa hun. – Det De gjorde var helt utrolig. Vi skylder Dem en stor takk. Det var svært hyggelig at De kunne komme.

Nick kom bort til dem, sammen med en liten pike.

– Jeg forstår det slik at De allerede har truffet min stesønn?

Nick grep hånden hans. De hilste.

– Og dette er vår maskot, Elizabeth, sa hun. – Hun er ni.

Piken var en miniatyrutgave av sin mor. Store øyne. Ferskenhud. Hår langt nedover ryggen. Hun smilte.

Den samme mannen som hadde servert på Friedhams kontor, kom inn.

– La oss ta en drink til før maten serveres, sa Friedham. – Thomas?

– Jeg holder meg til Jack Daniels.

Friedham så på Patricia:

– Kjære? Mineralvann?

– Vet du hva? sa Patricia. – Jeg tar et glass hvitvin.

Hun så på butleren.

– Har vi igjen noe av den du vet fra California, Oliver?

Mannen nikket.

– Det har vi, madam, sa han.

– Ok, sa hun. Og smilte.

– Dry martinis for Nick og meg, sa Friedham.

Mannen nikket igjen, snudde seg og gikk.

Friedham vendte seg mot Thomas:

– En honnør fra min kone til deg, Thomas. Det er svært sjelden at min kone drikker. Da presidenten, og jeg mener presidenten av USA, var her, drakk hun kun mineralvann. Og så gikk hun og la seg klokken ti.

Friedham smilte til Patricia.

– Ex-president, kjære, sa hun.

Femten minutter senere kom butleren inn fra værelset ved siden av. Der var bordet dekket. Han nikket til Friedham.

Friedham tok tak i skulderen til Thomas:

– La oss sette oss.

Middagen varte i to timer. Thomas fikk spørsmål om sin familie. Så fikk han spørsmål om sitt arbeid, og Norge og Skandinavia. Friedham fortalte om sine forretninger. Listen over hva han var involvert i, var lang: restauranter, hoteller, noen fabrikker, en radiostasjon i Los Angeles, eiendom.

– Har du bilder av barna dine? spurte Elizabeth.

– Ja, sa han. – Vil du se?

Den lille nikket.

Han tok frem telefonen fra innerlommen.

– Her er de.

Han viste bilder av Michelle, Anne og Dominique.

Patricia bøye seg fremover mot de to, hun ville også se.

– De har en vakker kone, sa Patricia. – Jeg forstår at hun er fransk. Hvordan møtte De henne?

– Vi møttes her i USA, faktisk.

Patricia smilte.

– Virkelig?

– Ja.

– Fortell.

Så fortalte han historien om to unge mennesker som hadde møtt hverandre i USA. Han hadde vært utvekslingsstudent i California. Han gikk på high school. På en fest fikk han øye på en pike som så annerledes ut. Hun var høy, tynn og mørk. Det viste seg at hun var fra Paris, hun var atten år gammel. De ble kjærester. De hadde et intenst halvt år sammen i California. Så måtte de dra hjem til hvert sitt land. Etter USA fulgte brevskrivning. Så dro en ung mann til Paris, med tog. Hun møtte ham på Gare de Nord. Tusen kyss. De var sammen igjen, i Paris.

Hva kunne stoppe dem?

Avstanden mellom Norge og Frankrike stoppet dem. For en stund. Han studerte i Oslo, hun i Paris. Etter hvert ble brevene og telefonene sjeldnere. De fikk nye kjærester på hver sin kant. Kontakten opphørte. Men sommeren etter at han var ferdig med medisinstudiene, dro han igjen til Paris. Han lette opp gamle adresser, spurte ut hybelverter og unge kvinner og menn som Dominique hadde bodd i kollektiv sammen med. Til slutt fikk han napp.

Han fikk en adresse i Boulevard Saint-Michel. Han dro dit, satte seg foran huset og ventet.

Så kom hun. Elegant som alltid. Hun smilte da hun fikk se ham. Så lo hun. Og så gråt hun. Siden hadde de holdt sammen.

Patricia smilte.

– Å, sa hun. – Så romantisk! Jeg elsker slike historier.

– Hva driver Deres kone med? spurte Nick.

– Hun skriver på en doktorgrad i kunsthistorie. Det er om fransk kunst i Napoleonstiden.

– Om Napoleon og kunsten hans? sa Friedham Senior. – Ikke dårlig.

Han la fra seg servietten:

– Interessant. Jeg har to klokker som de hevder sto i stuene hans. Om det er sant, vet man jo ikke. Visste du at den djevelen hadde selveste Mona Lisa hengende på soverommet sitt?

Friedham tok ordet.

– Jeg vil at vi alle skåler for mannen som reddet mitt liv.

De skålte. Patricias’ blikk møtte Thomas’.

Friedham satte glasset ned.

– Thomas og jeg skal nå trekke oss tilbake, sa han.

Alle reiste seg. Avskjedsord ble utvekslet med de øvrige familiemedlemmene. Patricia og Nick trykket Thomas’ hånd.

– Jeg vil vise deg hagen før vi går opp igjen til meg, sa Friedham.

De gikk ut i vestibylen. En mann kom til, han åpnet to store dører for dem. De gikk ut. Det var blitt kjøligere. Det knaste i singel under føttene.

Hageanlegget var opplyst. Det var gigantisk: irrgrønne, kortklippede gressplener, rosebed, trimmede hekker. Midten av anlegget ble utgjort av et stort svømmebasseng. Rundt bassenget var det plassert skulpturer, mennesker i full størrelse.

– Jeg samler på greske figurer, sa Friedham.

De kom inn på kontoret til Friedham. Det var fyr på peisen.

– Slå deg ned, Thomas.

Han satte seg. Friedham ble stående. Det banket på døren.

– Kom! sa Friedham.

Det var Oliver.

– Jack og is til Thomas, sa Friedham. – Ingen ting til meg.

Friedham tok frem et sigarskrin, åpnet det og bød ham.

– Nei takk.

– Ikke jeg heller, sa Friedham.

Han la skrinet vekk.

Så satte Friedham seg ned rett overfor ham. Han så på ham, han smilte ikke.

– Som du har forstått, Thomas, sa han. – Så er jeg en forretningsmann.

Thomas sa ingen ting.

– Og nå vil jeg snakke forretninger.

Han fortsatte:

– Jeg ønsker å gi deg en pengegave. Jeg vet ikke meget om skattesystemet i Skandinavia, men slik jeg har forstått det, så blir dere beskattet for nær sagt alt, inkludert toalettbesøk.

Thomas smilte.

– Det siste var en vits. Men advokatene mine vil forsøke å gjøre det gunstigst mulig for deg. De vil ta kontakt med deg.

Det banket på døren. Butleren kom inn, satte et brett på bordet mellom dem og gikk.

Friedham så lenge på ham. Så sa han:

– Men det viktigste jeg skal si deg, er dette. Skulle du på et eller annet tidspunkt, når som helst, ha behov for hjelp med noe, hva som helst, så ber jeg om at du tar kontakt med meg.

Thomas sa ingen ting. Han så på Friedham.

– Ok? sa Friedham.

– Ok, sa han.

– Vil du ha en drink for the road?

– Nei takk.

Friedham reiste seg. Det samme gjorde Thomas.

Noen minutter senere gikk de to mennene nedover trappen. Da de kom ned til vestibylen, tok Friedham hånden hans. Han klemte hardt.

– Nok en gang, tusen takk, Thomas. Jeg ønsker deg en god reise tilbake til Norge. Vi ønsker å se deg her igjen. Neste gang tar du med deg din franske kone og døtrene dine. Ok?

Han hadde nettopp kommet tilbake på hotellet. Han hadde tatt av seg jakken og slipset og satt på sengen da telefonen ringte. Det var Chun.

– Det er en kvinne her som ønsker å snakke med Dem. Hun sier hun skal overbringe en hilsen fra Mr. Friedham junior.

Han gikk ut i det store oppholdsrommet. Chun holdt døren åpen for en ung kvinne. Kvinnen var tjuefem år gammel, maks. Platinablond. Knallblå øyne. Hun hadde på en ettersittende kåpe, i leopardstoff. Han kjente duften av en god parfyme.

– God kveld, sa hun. – Mitt navn er Helena. Jeg kommer med en personlig hilsen fra Mr. Friedham jr.

Hun hadde en svak russisk aksent.

– Alt ok, dr. Bernts?

Det var Chun som spurte.

– Ja. Takk.

Chun trakk seg tilbake og lukket døren.

Den unge kvinnen så på ham. Hun tok av seg kåpen. Så sto hun der foran ham. Naken.

Kapittel 13

Knut Eskeland satt i kantinen på Politihuset på Grønland. Alene. Helgen kunne ha vært verre. Han hadde vært på Aker Brygge sammen med Nils. De hadde spist hamburger og vært innom flere forretninger. Mest tid hadde de brukt i dataspillbutikken. De hadde kjøpt Grand Theft Auto og Call of Duty. Så hadde de dratt hjem til leiligheten i Kristiansands gate. Der spiste de pizza. Deretter hadde de spilt Playstation resten av lørdagen og en stor del av søndagen. Eskeland hadde bestemt seg for å gjøre et forsøk. Og han fikk en mistanke om at sønnen var litt imponert av reaksjonsevnen og skyteferdighetene hans. Men Nils sa ikke noe.

Marianne og Solveig. Han hadde massevis av bilder av dem. På kontoret, på telefonen. Bilder med smil, fregner, store fortenner.

De nyeste registrerte overgriperne var sjekket ut: døde. Fengslet. Med sikkerhet flyttet ut av riket. Alibi. Han og teamet var i gang med å gå igjennom gamle saker nå. Han hadde selv vært på tre adresser: Lindeberg, St. Halvardsgate og Holmlia. Negativt.

Negativt i dobbelt forstand. Ingen opplysninger eller funn som kunne bringe sakene videre. Og: trist. Seksualforbrytere med lange fengselsopphold bak seg. Sosial isolasjon. Fyll. Piller. Sykdom.

Hadeland. Han hadde ventet lenge med den gamle saken. Det hadde vært vitner på gamle Østbanen og på toget til Hadeland, men resultatet ble allikevel frifinnelse. Det var mangelfulle dokumenter i saken.

– Kan jeg slå meg ned?

Han så opp og inn i et blidt, pent kvinneansikt.

– Ja. Selvfølgelig.

Han kjente henne igjen, hadde sett henne flere ganger. Hun jobbet i arresten på Politihuset. Han hadde lagt merke til henne. Blond. Hestehale. Omtrent tredve år gammel. Han hadde alltid likt jenter med hestehale. Han kjente at han ble nervøs.

Hun dro ut stolen og satte seg, rett overfor ham.

– Lunsjpause? spurte han.

– Ja.

– Jobbet her lenge?

– To år.

– Trives?

– Ja. Men jeg ser vel etter noe annet på sikt.

– Ingen planer om å joine etaten?

– Nei, egentlig ikke. Har søkt en jobb på Svalbard, Sysselmannen. Jeg skal på intervju i neste uke.

– Svalbard. Høres kaldt ut.

Hun så på ham.

– Vel, jeg får vel forsøke å holde varmen.

Hun fortsatte å se på ham. Lenge. Uten å si noe.

Han klarte ikke å si noe.

Hun spiste ferdig rundstykket sitt.

– Jeg har ikke vært på Svalbard, sa han.

– Ikke jeg heller, sa hun. – Men nå må jeg gå.

Hun tok med seg sin tomme tallerken, bestikk og kopp. Og gikk.

Han så etter henne.

Han kjørte ut av porten på politihusets bakside. I forsetet på høyre side lå et kart over Hadeland. Han plukket opp kollega Dahl i Åkebergveien, han hadde vært hos tannlegen. Dahl plasserte kartet i fanget sitt.

De kjørte ut av byen.

Han kjente ikke Dahl særlig godt. Han hadde kommet fra Skien Politikammer to måneder tidligere. Gode skussmål. Ambisiøs, snakket mye om Kripos. Det var nok målet hans.

– Er det ok om jeg setter på musikk? spurte Eskeland.

– Ja da, sa Dahl.

Kapittel 14

De kom frem til gården ved tretiden om ettermiddagen. De hadde snakket lite på turen. Ingen av dem hadde håp om at besøket skulle resultere i et gjennombrudd i etterforskningen.

Det var to bygninger på gården, et bolighus og et vedskjul. På tunet, mellom bygningene, sto en gammel varebil. De parkerte den sivile Volvo’en ved siden av den.

Eskeland banket på døren til huset. Ingen ting skjedde. Han banket en gang til. Det raslet i nøkler. Døren gikk opp. En mann, i førtifemårsalderen, stirret på dem. Han så redd ut. Det lysebrune håret var bustete, han hadde en lang lugg som han strøk vekk fra ansiktet. Han hadde på en brun T-skjorte, olabukser og gule, slitte Crocks. Munnen var halvåpen.

Å pokker, tenkte Eskeland. De hadde jo vært tre brødre, den yngste var mentalt tilbakestående. Han husket det fra dokumentene nå.

– Hei, sa Eskeland.

Han forsøkte å smile mot mannen i døråpningen.

Mannen snudde seg og ropte innover i huset:

– Simen!

Det gikk ett minutt. En eldre mann kom frem. Eskeland kjente ham igjen fra de gamle bildene. Han visste at han var 61 år gammel, han så eldre ut. Det tynne, grå håret var tilbakestrøket. Han var glattbarbert. Han hadde på en rød flanellskjorte og snekkerbukse. Det hang en kniv i beltet.

Han kom ut og stillet seg foran døren. Den andre ble stående inne i huset.

Eskeland holdt opp skiltet sitt.

– Vi er Dahl og Eskeland fra Politiet i Oslo. Er du Simen Kjær?

Mannen foran dem svarte ikke. Han stirret på Eskeland.

– Er du Simen Kjær? gjentok Eskeland.

– Ja.

– Kan vi komme inn?

Mannen målte de to politimennene. Ovenifra og nedover.

– Hva gjelder dette?

– En jente har blitt drept i Oslo, en annen er forsvunnet. Vi går gjennom gamle saker. Og du har en gammel sak.

– Jeg fikk ikke noen dom.

– Nei, men vi ønsker å snakke med deg allikevel. Kan vi komme inn?

Mannen svarte ikke. Han snudde seg og gikk inn i huset, han lot døren stå åpen. Politimennene fulgte etter.

De kom inn i et kjøkken. Det luktet innestengt, en blanding av mugg og nikotin. På langveggen, rett overfor inngangsdøren, sto en gammeldags kjøkkenbenk, med separat utslagsvask. Et bord, med tre stoler rundt, var plassert ved kortveggen. Det lå noen sprøyter oppå bordet. Innenfor kjøkkenet var det to andre rom. De gikk inn i det første, det så ut som et kombinert oppholds- og soverom. Rommet var sparsomt møblert. En sort, gammel skinnsofa og en seng var plassert langs langveggene, på hver sin side. Ved siden av sofaen sto to pinnestoler. Et fjernsynsapparat sto på gulvet, under vinduet på kortveggen. Det var en vedovn i det ene hjørnet.

De to mennene satt på sengen. Simen holdt armen rundt den yngre mannen. Han så på ham:

– Ikke vær redd, Trygve. Disse her kan ikke gjøre oss noe.

De to politimennene ble stående og se på dem.

Simen så opp på Eskeland:

– Ja?

– Hvor er broren din? spurte Eskeland.

– Du mener Kjell?

– Ja, eldstemann.

– Det vet jeg ikke, har ikke hørt fra han på mange år.

– Du har ingen adresse på ham?

– Nei.

– Har du ingen anelse om hvor han er?

– Nei. Kanskje Filippinene.

– Hvorfor tror du det?

– Fordi han sendte meg et kort derfra for flere år siden.

– Bor dere to her alene?

– Ja.

Simen tok armen ned fra skulderen til den yngre broren. Han plasserte den på kneet hans.

– Når var du i Oslo sist? spurte Eskeland.

– Har ikke vært i byen på mange år.

Eskeland tok tak i ryggstøet på den ene pinnestolen. Overflaten var ujevn. Det brune, tynne malinglaget var i ferd med å falle av. Han plasserte stolen rett overfor de to mennene i sengen.

– Jeg setter meg her, sa han.

Dahl tok den andre stolen.

Eskeland fant frem bilder av Marianne og Solveig fra innerlommen. Han holdt dem opp foran Simen.

– Har du sett disse jentene?

Simen så på bildene. Reaksjonsløst ansikt.

– Nei.

– Jeg har gått gjennom saken med jenta fra gamle Østbanen på nytt.

– Ja vel.

– Hva tenker du om den saken?

– Den saken tenker jeg ikke på i det hele tatt. Det var bare tull, hele greia.

Simen tok hånden vekk fra lillebrorens kne. Han foldet armene over brystet. Han så ut av vinduet.

– Det ligger noen sprøyter på bordet der inne.

Simen så fortsatt ut av vinduet:

– Jeg har sukkersyke.

Eskeland reiste seg.

– Vi tar oss en runde og kikker på gården.

Simen Kjær svarte ikke.

Det luktet stramt i vedskjulet, som i en stall. Det ene hjørnet var fylt opp av tomflasker: Eau de Vie, Brandy Special. Og tomme colabokser og ølbokser. Et annet hjørne var fylt opp av ved, pent stablet. En gammel moped var plassert langs den ene langveggen, den var halvveis tildekket av en skitten presenning. Langs den ene kortveggen, lengst inn i vedskjulet, sto en høvelbenk. På langveggen, rett overfor døren, hang det verktøy. Verktøyet så ut til å være godt vedlikeholdt.

De gikk ut på tunet. Varebilen var stor, av merket Nissan. Det var gjort forsøk på en lakkering. Arbeidet var dårlig utført. Den opprinnelige fargen, mørk grønn, var synlig under det nye, hvite lakklaget, flere steder.

Dahl tok to bilder av registreringsskiltet foran med telefonen sin.

Eskeland sto en stund og så utover Randsfjorden. Det var helt stille.

De satte seg inn i bilen.

– Ikke noe her, sa Eskeland.

De kjørte ut fra tunet. Eskeland så i speilet. De to brødrene sto og så etter dem.

Kapittel 15

En taxi var på vei til Tåsen. Bilen var på verksted. Flyturen fra USA hadde gått greit. Det som ikke var greit, var at barnevakten hadde meldt avbud, og at Thomas måtte ta med seg døtrene til sin mor. Det var to timer til gjestene skulle komme.

– Pappa?

Det var eldstemann Anne som snakket.

– Ja.

– Hvorfor kom ikke barnevakten?

– Hun har blitt syk.

– Hvorfor må vi dra til farmor når selskapet skal være hjemme hos oss?

– Moren din liker at det skal være sånn, hun liker å ta seg av gjestene sine. Og så liker hun at noen tar seg av dere.

Niåringen snudde seg og stirret ut av vinduet. Etter et par minutter snakket hun igjen:

– Du har fortalt meg om søsteren din som fikk en sånn dukke fra Amerika som kunne gå og snakke. Hvorfor hadde du ikke med en slik til oss?

– Anne. Det er en million år siden. Jeg tror ikke slike dukker finnes lenger. Er du ikke fornøyd med cheerleaderdrakten?

– Jo da.

Hun fortsatte å se ut av vinduet.

Taxien bremset opp foran den gamle villaen. Hans eiegode, selvutslettende mor sto utenfor og tok imot. Åtti nå. Stort sett sprek. Faren var død for over ti år siden. Thomas visste at ekteskapet ikke hadde vært noen dans på roser. Skipsmegleren hadde vært en begersvinger og en horebukk. Lite hjemme. Men når han kom hjem fra London, New York og Miami, var det alltid feststemning i huset. Gaver til store og små. Rar mat. Flasker med fine etiketter.

Barndomshjemmet. Thomas var glad for at det var intakt, at moren holdt fortet. Søsknene hans, Carl og Vigdis, syntes ikke å bry seg i det hele tatt.

– Hei darlings!

Det var moren som snakket. Hun klemte og kysset de små.

Thomas sto og så på. Så gikk han bort til den gamle.

– Hvordan står det til?

– Å, du vet.

Ja. Han hadde vel en anelse.

– Pass godt på dem. Hvor sent kan vi komme i morgen?

– Kom når det passer Dominique.

Det hadde begynt å snø idet drosjen kjørte tilbake til Tennisveien. Sjåføren kjørte sakte. Thomas var ikke i så verst form. Han gledet seg i grunnen til selskapet. Dominique var i ferd med å legge siste hånd på sjokolademoussen idet han dro av gårde med jentene. Det ville bli helfransk som vanlig: snegler, Coq au Vin, oster.

Han tenkte på Calle og Vigdis.

Carl, Calle blant familie og venner, liknet faren mest. Høy, good looking. Han var alltid hyggelig mot alt og alle, flamboyant, passe overflatisk. I gamle dager ville man sagt «rund som ei kule». Men: Han hadde en klar agenda. Han ville gå i farens fotspor. Og toppe faren, helst Big Time. Etter videregående dro han rett til St. Gallen. Det kostet ham ingenting å få tittelen siviløkonom. Eller å bli kjæreste med Christina. Christina fra Basel. Hun kom fra en familie med store mengder gamle penger. Faren hennes jaktet med medlemmer av La Roche-familien.

Så var Calle klar for shipping. I begravelsen til faren møtte det opp en hel del folk som Thomas aldri hadde sett før. Menn i sin beste alder, deriblant en kjent norsk skipsreder. Og to kvinner, begge slanke og elegante. Hans mor lot som om hun ikke så dem. Faren hadde åpenbart hatt mange kontakter.

Calle benyttet gravølet til å skaffe seg forbindelser og pleie sin karriere. Og deretter bar det rett til London.

Storesøster Vigdis. Stakkars Vigdis. Hun skulle også studere økonomi. Hun dro til Lund. Med studiene gikk det sånn passe bra. Så traff hun Lennart. Thomas hadde truffet ham noen ganger. Litt stiv og formell. Han virket oppriktig opptatt av Vigdis. De to forlovet seg og planla bryllup i Skåne. Det skulle være et svært bryllup, inkludert alt som hører med. Gunilla, en studiekamerat, var Vigdis’ forlover. Den store dagen kom, nesten hundre gjester var kommet til den pyntede kirken. Vigdis oppholdt seg i et lite rom i kirken og hadde hjelp av to kvinner som gjorde henne i stand. Da ringte telefonen hennes. Det var Lennart. Han sa han ikke kunne gjennomføre. Det var ordet han hadde brukt. Gjennomføre.

To måneder senere bestemte Vigdis seg for å flytte hjem til Norge. Hun hadde ordnet alt med flyttelasset og var i Lund for å avslutte studiene og avvikle leiligheten hun hadde leiet. Da hun var ferdig, tok hun drosje til jernbanestasjonen. Hun satt i drosjen og så ut av vinduet. Da fikk hun øye på et par, de gikk hånd i hånd, smilende. Det var Lennart og Gunilla.

Etter dette hadde hun ikke klart å komme på banen igjen, hverken når det gjaldt studier og arbeid, eller forhold til menn.

– Tilbake!

Dominique snudde seg fra komfyren.

– Alt ok?

– Ja da. Farmor er i bra form. Vi avtalte at du ringer henne når du kan hente dem i morgen.

– Du Thomas?

– Ja.

– Jeg har ikke fått høre så mye om Amerikaturen din.

– Vel. Det var din idé med gjester i kveld. Ungene er ekspedert, alt er forberedt. Du vet hva jeg aller mest hadde ønsket meg, ikke sant? Ungene i seng her hos oss, deg i noe sort og trangt …

Hun avbrøt ham:

– Ja, Thomas.

Hun smilte. Og fortsatte:

– Det kommer dager etter denne.

Han gikk bort og kysset henne på pannen.

– Ja da, sa han.

Hun snudde seg og fortsatte arbeidet. Han så på de smale skuldrene.

Det ringte på døren. Thomas åpnet, utenfor sto Hjelland. I høyre hånd holdt han en plastpose, i den andre en stor bukett med røde og gule tulipaner. Thomas så på klokken:

– To minutter over. Hvilken presisjon! Kom inn!

– Gammer’n prenta det inn i meg, klarer ikke å la vær. Miljøskadet, sorry.

Den store mannen steg inn. Thomas hjalp ham av med frakken.

Dominique dukket opp.

– Hei sexy, sa Hjelland.

Han rakte henne blomstene. Han så på Thomas idet han bøyde seg mot Dominique:

– Du har giftet deg med denne skjønnheten. Det betyr at du må finne deg i at jeg kysser.

Erik og Natalie var begge advokater. Forøvrig syntes Thomas at de var et umake par. Dominique og Natalie hadde kjent hverandre siden barneskolen i Paris. Thomas visste at de to hadde vært med på mye og vill moro sammen. Natalie var førti år gammel. Hun var partner i et advokatfirma i Paris, hun hadde arvet firmaet fra faren. Firmaet hadde kun to klienter, shippingselskaper. Den ene klienten var norsk, så hun styrte Oslokontoret. Og i Oslo hadde hun truffet Erik. Thomas syntes at han var hennes rake motsetning. Glad i hytteliv og natur, litt kledelig politisk radikal, selv om akkurat det hadde blitt noe mindre tydelig i det siste. Natalie hadde lagt sin beskyttende hånd over ham. Dressene hadde blitt skreddersydde, med matchende silkelommetørklær, fint dandert i brystlommen. Leilighet på Tjuvholmen. Vinklubb. Thomas lurte på hvordan dette gikk hjem hos den raddisgjengen av noen skrankeadvokater som han hadde kontorfellesskap med.

På siste nyttårsfest hadde en lett animert Erik kommet til Thomas og sagt: «Kom her.» Så hadde han dratt ham etter slipset gjennom hele huset til balkongen ovenpå. Han pekte: «Se der!» Nedenfor sto Dominique og Natalie og klinte. Thomas valgte å sette det på kontoen for høy promille og gammelt vennskap. Men han syntes det var pirrende.

Maten hadde smakt godt. Vinen også. Thomas hadde fått Dominique og Natalie til å fortelle om hvordan de to hadde spilt tennis i Luxembourghagen. Uten truser under de korte skjørtene.

– Dere forteller bare om uskyldig moro. Når skal vi få høre de virkelig råe historiene? sa han.

– Er du sikker på at du vil tåle å høre dem? sa Natalie.

– Ja.

– Det er ikke vi, sa Natalie.

Hun smilte til ham.

De spiste ost. Så forsøkte Erik, i fullt alvor, å karakterisere rødvinen. Han snakket om tanniner, kompleksitet og ettersmak. Thomas så på Dominique som så på Natalie. Ingen av kvinnene sa noe. Hjelland reiste seg og gikk ut. Thomas bestemte seg for å si noe.

– Du Erik?

– Ja.

– Etter å ha hørt på din beskrivelse av rødvinen her i kveld, vil jeg fortelle deg hva en polsk alkoholforsker en gang sa til meg. Sann historie.

– Hva var det?

– Jo. Ok. Og hør jævlig godt etter nå. Han sa: «In Poland we have a saying. Men don’t talk about drinking. They drink.»

Erik så på Thomas. Deretter på Dominique og Natalie.

– Unnskyld meg, mine damer, sa han. – Jeg må pudre nesen.

Han forlot bordet.

Hjelland hadde returnert. Erik kom tilbake, satte seg og sa:

– Jeg har en kollega av dere som klient. Det vil si, han studerer medisin.

– Å? sa Thomas.

– En smart fyr. Han ble taua inn i forrige uke, siktet for omfattende hærverk på et bilverksted. Om natta. Han var i krangel med eieren av verkstedet om en regning. Politiets problem er at det er ingen vitner, og under avhøret nektet han å forklare seg.

– Ja vel. Hva skjedde?

– Her er det jeg kommer inn. Mannen insisterte på rettslig avhør.

– Så?

– Det vil si at politiet måtte bringe ham inn for en dommer. Full rett.

– Og det ble gjort?

– Ja.

– Og hvilken glede skulle mannen ha av det?

– Poenget er at under avhør i Norge er det politiet som har overtaket. De kan presse, lyve, true, smiske og manipulere så mye de vil. Dessuten er det en av verdens verste varetektsordninger her, du kan bli sperra inne i månedsvis uten lov og dom.

– Så hvordan gikk det?

– Hele greia gikk av seg sjæl. Dommeren var en relativt gammel mann. Han spurte min klient om personalia. Min klient oppga navn, fødselsår og så videre. Dommeren stirret ned i bordet. Så var vi kommet til yrke. «Stud. med.», sa klienten min, med høy røst. Dommeren hevet hodet og kikket på klienten min og meg, over brillene. Politijuristen presenterte sin sak. En halv time senere sto herr stud. med. på gaten. Frikjent.

– Javel, sa Thomas. – Og hvordan tolker du dette?

– Jo, det skal jeg si deg. Jeg tolker dette slik at vår gode, gamle dommer, som sikkert bor på Abbediengen, ikke fant det opportunt å dømme en lege for hærverk utført mot eieren av et bilverksted. Han spiller sikkert bridge og drikker whisky med legevennene sine, minst en gang pr. uke. Lenge leve klassejussen!

– Men du fikk ditt fete honorar? sa Thomas.

Erik smilte:

– Ikke vær spydig.

– Ok. Men si meg en ting, sa Thomas. – Har jeg forstått deg riktig? Er det slik at man ikke er forpliktet til å la seg avhøre dersom man blir arrestert?

– Ja, det er riktig. Ingen kan tvinge deg til det. Hvis du skulle bli arrestert en gang, så er mitt råd at du oppgir navn og adresse og tar resten i retten. Hvis politiet vil ta deg dit.

Damene ble borte. Mennene drakk cognac. Det gikk en halv time. Thomas gikk opp i annen etasje. Han hørte kvinnestemmer, fransk, latter. Han åpnet døren til rommet som Dominique brukte som kontor. Natalie hadde på en annen kjole. De to kvinnene så på ham.

– Kjære deg, sa Dominique. – Kan vi få litt fred mens Natalie prøver en kjole?

Natalie smilte til ham.

Han gikk ned igjen. Han tok korken av cognacflasken og så på de to mennene.

– Mer?

– Ja takk, sa Erik.

Hjelland nikket.

Det klikket i hæler i trappen. Dominique og Natalie kom ned fra annen etasje. Begge hadde på nye kjoler.

– Jøss, sa Hjelland. – De har skiftet. Er det slik dere fester i Frankrike? Er vi forventet å skifte også?

Damene lo.

Natalie satte seg på den tomme stolen ved siden av Hjelland. Hun så på ham.

– Jeg vil ha en drink, sa hun.

– Ok, sa han. – Hva ønsker du?

– Pernod.

Thomas var på kjøkkenet. Hjelland ropte ut til ham:

– Damen ønsker absint! Har du?

– Det kommer!

Noen minutter senere var glassene til Natalie og Dominique fylt av en gulgrå væske.

Natalie lente seg tilbake i stolen. Hun holdt glasset sitt i høyre hånd. Så tok hun tak i det mørke håret sitt med den venstre og strøk det tilbake. Hun så på Hjelland:

– Hvordan ble du og Thomas kjent?

– Det er en lang historie.

– En lang historie?

– Ja.

– Vel. Kvelden er ennå ung, vi har god tid.

– Vi ble kjent i krigen, sa Thomas.

– Krigen? sa Natalie.

– Balkan på nittitallet, sa Thomas.

– Krigen? Balkan? Nittitallet? Var dere der? sa Natalie.

Hjelland grep glasset sitt og drakk av vinen.

– Og nå som vi hadde det så hyggelig, sa han.

Natalie så på Dominique.

– Er det ille?

– Ja, sa Dominique. – Det er ille.

Natalie så på Hjelland:

– Vel?

– Dette overlater jeg til Thomas, sa han.

Thomas fortalte.

Det var helt øst i Kosovo, i 1993. Thomas var nyutdannet lege. Han visste at han ville bli anestesilege. Så nå befant han seg i krigen. En grusom krig. Det var den vanlige historien. Kunsthistorikerne og konsertpianistene hadde forlengst blitt drept eller flyktet. Nå var det de andre som hadde fullt spillerom. De andre: drittsekkene, psykopatene, lystmorderne, på begge sider. Mens krigsprofitørene tjente penger.

Han hadde nettopp ankommet landet og den provisoriske militærleiren. Han ble vekket klokken tre om morgenen. Lyset i værelset ble slått på.

– Kommer du?

Det var den kvinnelige norske løytnanten, Andersen, som sto i døråpningen. Thomas lå fullt påkledd i sengen. Han hadde fire ulltepper rundt seg. Det var vinter. Og kaldt.

– Hæ?

– En kvinne skal føde. De har bedt om hjelp.

– Sa du føde?

– Ja.

– Så …mener du …skal jeg, vi, ta imot et barn?

– Ja.

– Hvor?

– På den andre siden.

– På den andre siden?

– Ja.

– Nå?

Den unge løytnanten gikk inn i rommet. Hun stillet seg over ham.

– Er du redd? sa hun.

Han så opp på henne.

– Redd? Hva er du prater om?

– Vel. Hvis du ikke er redd, så kom igjen da.

Da Thomas kom ut på plassen foran bygningene, slo kulden imot ham. Det kom frostrøyk ut av munnen hans. To Mercedes Geländewagen sto ved siden av hverandre, med motorene i gang. Bilene var mørkegrønne, med store, røde kors, på hvit bakgrunn, malt på dørene. Det var kjettinger på hjulene.

Han så, til sin tilfredshet, at Amir satt i førersetet på den ene bilen. Amir var bosnisk muslim. Han fungerte som soldat, tolk, sjåfør, mekaniker, altmuligmann. Thomas visste at han var dyktig i det han foretok seg. Han var godt kjent i området, også på den andre siden. Den andre siden. Dit de skulle. Til den serbisk-kontrollerte delen. Resultatet av de siste fredsforhandlingene var at Røde Kors, Røde Halvmåne og medisinsk hjelpepersonell fra de internasjonale styrkene skulle kunne bevege seg fritt inn og ut av områdene som var kontrollert av serberne. Forhandlingsresultatet var to dager gammelt. Og hittil i krigen hadde forhandlingsresultatene ikke vært verdt papiret de var skrevet på.

Thomas visste at det gjaldt å komme seg inn i bilen til Amir. Så han satte kursen rett mot den nærmeste Mercedesen. Han tok tak i håndtaket og åpnet den høyre bakdøren. Der satt to menn. Bertil, en svensk sykepleier, satt nærmest. Han smilte og flyttet seg innover i setet.

– Stig på.

Thomas satte seg inn i bilen og lukket døren. Det var varmt i bilen, det dugget på rutene. Ved siden av Bertil, ved vinduet, satt en stor mann. Thomas så på skulderklaffen. Den hadde tre stjerner.

Mannen rakte ut hånden:

– Harald Hjelland.

De hilste.

– Du er den nye anestesilegen? sa mannen.

– Ja.

– Jeg er den nye kirurgen.

De smilte til hverandre.

– Når kom du? spurte Thomas.

– I kveld. Og du?

– For to dager siden.

I det høyre forsetet satt Oberst Mikkelsen, han skulle lede oppdraget. Thomas kjente ham ikke, visste bare at han var fra Elverum. Han var blond og kortklippet.

Mikkelsen snudde seg mot mennene i baksetet. Han rakte ut høyre hånd, først mot Thomas.

– Mikkelsen.

– Thomas Bernts.

– Velkommen til Balkan.

– Takk.

Så tok Mikkelsen tak i Hjellands hånd:

– Velkommen til oss. Faren din var admiral?

– Ja …hvordan vet du det?

Mikkelsen smilte.

– Her vet alle alt om alle.

Mikkelsen slapp hånden til Hjelland. Så spurte han:

– Tatt imot mange barn?

– Nja …, sa Hjelland. – Tre–fire stykker har det vel blitt.

– Bra. Fint. Vi er godt staffet, og vi har all slags utstyr.

Mikkelsen snudde seg i setet og grep telefonen. Han snakket til bilen bak:

– Bil 2. Kom.

– Bil 2 svarer.

Lyden fra den andre bilen kom over høyttalerne. Thomas kjente igjen løytnant Andersens stemme.

– Er dere klare? spurte Mikkelsen.

– Klar her.

– Ok, da kjører vi.

Da de kom til utkanten av leirområdet, så Thomas to norske soldater som ble opplyst av lyktene fra bilen. Bak de unge mennene var en hvit- og rødmalt bom, i vannrett posisjon. Bilen stoppet. Soldatene kom bort til bilen. Både Amir og Mikkelsen senket vindusrutene sine. Soldaten på Mikkelsens side hilste til hodet. Mikkelsen hilste tilbake. De fire mennene kjente åpenbart hverandre.

– Oppdrag nå? sa den ene soldaten til Mikkelsen.

– Ja. Ikke langt unna, vi er tilbake om tre–fire timer.

Bommen gikk opp. Bilene kjørte forbi den og soldatene.

Det var kraftige lys på bilen. Thomas hadde god sikt mellom crewcut-hodet til Mikkelsen og de lange, mørke lokkene til Amir. De befant seg i et øde landskap. Ikke et lys å se. Ingen hus. Veien var smal og kun delvis brøytet. Men den tyske bilen hadde ingen problemer med å ta seg frem.

Da de hadde kjørt i en halv time, begynte det å snø. Store filler havnet på frontruten. Amir satte på vindusviskerne, de beveget seg frem og tilbake i raskt tempo. Mennene i bilen hørte den dunkende, rytmiske lyden.

De kom til et veikryss. Amir stanset. Mikkelsen tok frem et kart og en lommelykt, han lyste på kartet. Amir satte på lyset i kupéen. Så bøyde han seg over mot kartet og Mikkelsen.

Thomas tørket av innsiden på bilruten med ermet på uniformen. Han bøyde seg fremover og så ut. Han så mørke. Og snø. Da fikk han øye på dem.

Først trodde han ikke det han så. En gruppe barn sto i veikanten. Barna hadde forskjellig alder, den eldste var omtrent tolv år gammel, den yngste ikke mer enn seks–syv.

– Hva har vi her? sa han, høyt.

Mikkelsen snudde seg mot ham.

– Hva?

Thomas åpnet bildøren.

– Hva gjør du? sa Mikkelsen.

Thomas satte føttene ned i dyp snø. Mikkelsen åpnet sin bildør.

– Se der! sa Thomas.

Han pekte fremover mot barna.

Nå så Mikkelsen dem:

– Hva i helvete?

– Ja, sa Thomas. – Hva er dette?

Mikkelsen snudde seg og grep lommelykten som lå mellom forsetene. Han så på Thomas:

– Kom!

De to norske offiserene smelte bildørene igjen bak seg. Så begynte de å gå i retning barna. Da så de at barna trakk seg tilbake, de begynte å løpe, bort fra veien, innover i snøen og mørket.

Mikkelsen stoppet.

– De er redd oss.

Thomas stoppet.

– Jeg går og henter Amir, sa han.

Thomas gikk tilbake til bilen, til førersetet på venstre side. Amirs vindu gikk ned.

– Unger, kan du komme?

Thomas og Amir kom frem til Mikkelsen.

– De er over der, sa Mikkelsen.

Han pekte innover i mørket.

– Hvor? sa Amir.

– Innover der!

Amir satte hendene opp på hver side av munnen. Så brølte han, høyt, på serbokroatisk, inn i mørket. Thomas oppfattet bare ett av ordene: «Norvegia.»

Ingen ting skjedde. Det var helt stille. Mikkelsen og Amir holdt lommelyktene fremover, de så tykke snøfiller og mørke.

Mikkelsen så på Amir:

– Rop en gang til!

Amir ropte igjen.

De ventet.

– Der! sa Mikkelsen.

Han pekte fremover. De fikk øye på et barn, så et til.

Amir ville gå i retning barna.

– Stå stille! sa Mikkelsen. – Vi skremmer dem hvis vi går bort til dem. La dem komme til oss.

Den eldste av barna, en gutt i tolvårsalderen, kom nærmere de tre mennene. De andre barna sto, tett sammen, i bakgrunnen.

Amir ropte bort til gutten. Han svarte. Amir vinket ham bort til seg. Gutten nølte. Så kom han, langsomt, nærmere.

Han kom helt frem til dem. Han var barhodet. Det mørke håret var vått og stivt. Han hadde på en våt boblejakke som var åpen i halsen. Hendene var bare, huden på dem var rød. Våte jeans. Sorte skinnstøvler. Han så på dem med vaktsomme, brune øyne.

Amir snakket med gutten. Så oversatte han til nordmennene:

– Han heter Harun, han er tolv. Han forteller at serbiske soldater angrep dem tidlig på morgenen, i går. Mennene ble skutt. Så ble barna jagd vekk. Han vet ikke hva som har skjedd med kvinnene. En mann med lastebil plukket dem opp og kjørte dem hit. Så forlot han dem. Her.

– Hvem er de andre barna? spurte Mikkelsen.

– Det er søstrene hans og en nabojente.

– Si at vi er norske militære, si at vi kommer bort til de andre barna.

Amir oversatte og pekte bortover mot de tre jentene. Gutten nikket.

De var straks fremme ved den lille gruppen. Mikkelsen lyste på dem med lommelykten. De var barhodede. Alvorlige barneansikter. To av dem hadde på boblejakker, den tredje bare en genser. De var gjennomvåte. Den ene jenta skalv.

Det var Thomas som så det først.

Nakne, blåfrosne føtter. To av jentene hadde ikke sko. De sto barføtt i snøen.

– Ungene har ikke sko! skrek han.

Mikkelsen og Amir lyste nedover og bortover langs føttene til barna.

Thomas så et forpint uttrykk i ansiktet til Mikkelsen.

Det gikk noen sekunder. Så hørte Thomas en stemme, klar og tydelig. Det var Mikkelsen som snakket:

– Bil 2 tar disse unga tilbake til leiren!

Ett minutt senere var de tre mennene og de fire barna kommet bort til de to bilene. Løytnant Andersen og Bertil ventet ved den bakerste bilen.

Mikkelsen så på Andersen:

– Vi har unger her uten sko på beina. Bil 2, dere tar unga med tilbake til hovedkvarteret. Bil 1 fortsetter oppdraget. Vi får utstyret i bil 2 over i bil 1, så blir det plass til unga. Iverksett!

– Ja, men …begynte løytnant Andersen.

Mikkelsen gikk to skritt nærmere Andersen. Han var to hoder høyere. Han så ned på henne:

– Ja men …? sa han.

– Hva med den fødende kvinnen, hva med oppdraget?

– Hjelland, Amir, Bernts og jeg fullfører oppdraget. Dere tar unga med tilbake i bil 2. Oppfattet?

Andersen nølte i to sekunder. Så sa hun:

– Mottatt.

Utstyret i bil 2 ble lempet over i bil 1. Mennene i bil 1 tok av seg genserne som de hadde under uniformsjakkene. Thomas samlet plaggene sammen og gikk bort til bil 2. Der var tre jenter, avkledd, i ferd med å bli tørket. Thomas leverte plaggene, så nær som genseren sin, gjennom forreste høyre dør. Harun hadde fått plass i bagasjerommet. Thomas åpnet bakdøren på bilen. Der lå en gutt, kledd i alt for store, grønne klær, lett sammenkrøket, på et grått, norsk, militært ullteppe. De to så på hverandre. Thomas brettet sammen genseren sin og la den bak hodet til gutten. Så var han klar til å smelle bakdøren igjen. Igjen så de to på hverandre. Gutten smilte til ham.

Thomas satte seg inn i baksetet i bilen. Mikkelsen, i høyre forsete, så rett fremfor seg, og pustet ut.

– Ok, sa han. – Vi fortsetter.

Det var fortsatt tett snødrev. Veien var blitt mindre fremkommelig, men Amir kjørte godt. De holdt jevn hastighet, østover. Fremdeles var landskapet helt øde.

Etter 20 minutter så de lys. Etter hvert så de at det var åpen ild, store flammer.

– Her er det noe, sa Mikkelsen.

De nærmet seg lysene. Ilden kom opp fra oljefat som var plassert i veikanten. De så en bom. Den var nede.

Plutselig hogg Amir bremsene i.

Foran bilen, i det kraftige lyset, sto tre menn. De hadde grønne, serbiske uniformer. Thomas så to Kalaschnikower. Det ble stille i bilen. Ingen beveget seg.

Den ene av mennene kom nærmere. I en rask bevegelse tok han sikte med maskinpistolen, rett mot Amir. Han hadde pekefingeren på avtrekkeren. Den andre av mennene ble stående rett foran bilen, med maskinpistolen hevet. Den tredje kom opp på Mikkelsens side. Han rev døren opp og stakk en pistol inn i overkroppen på ham.

Amir og Mikkelsen holdt hendene over hodet. Et høylytt munnhuggeri, på serbokroatisk, begynte. Amir var tydeligvis ikke skåret for tungebåndet. Han så rett på soldaten på høyre side mens han snakket. Det var åpenbart for Thomas, selv om han ikke skjønte det som ble sagt, at den serbiske soldaten fikk en solid verbal overhøvling. Soldaten ble, etter hvert som Amir fortsatte sin tirade, med fråde rundt munnen, tydelig usikker. Han senket våpenet, slo igjen bildøren og gikk bort til de to andre.

– Hva skjer? sa Mikkelsen.

– Dette er apekatter, hjerneløse idioter, sa Amir. – Jeg har forlangt å få snakke med kommandanten deres.

– Får vi det?

– Nå får vi se.

Thomas merket at han ble kvalm. Han åpnet den høyre bildøren.

– Hvor skal du? sa Mikkelsen.

– Jeg må spy.

Med ett så Thomas inn i løpet på en Kalaschnikow. Han så opp på soldaten:

– I have to puke. Do you want me to do it on you?

Soldaten hevet våpenet og gikk til side. Thomas kom seg ut av bilen, stavret fremover, bøyde seg, og lot det stå til. Det kom i to omganger. Så rettet han ryggen, trakk pusten. Han følte en lettelse, i magen, og, etter hvert, i hele kroppen. Han tørket munnen med høyre håndbak. Så bøyde han seg ned mot snøen igjen. Han stakk høyre hånd langt ned i den, fikk med en håndfull, rettet seg opp og fordelte den kalde massen i begge hender. Han gned det inn ansiktet, tok litt i munnen. Det var kaldt. Og godt. Så ristet han begge hender. Tre soldater sto og så på ham. Våpnene pekte mot jorden.

Han så seg rundt. Han så en bom. Ved siden av den var det plassert oljefat, tre på hver side av bommen. Det kom kraftig ild ut fra fire av dem. Han gikk nærmere bommen. Soldatene fulgte ham med øynene.

To høye staker, av tre, var plassert noen meter bak bommen, på hver sin side av veien. Oppå stakene var det plassert menneskehoder. To mannehoder, med skjegg. De hadde lukkede øyne.

Han ble kald innvendig. Han ble stående og stirre på de to stakene.

Han hørte motordur. Tre biler kom kjørende, i høy hastighet, mot bommen, fra den andre siden. Bommen gikk opp, bilene passerte. De kjørte rett mot den grønne Mercedesen, og stoppet. Fire menn steg ut av den første bilen. Den første mannen i følget, en høy og kraftig mann, med to pistoler i beltet, gikk rett mot bilen hvor Mikkelsen, Amir og Hjelland satt. Thomas gikk bort til bilene.

Mikkelsen steg ut.

Den store mannen hilste til hodet. Mikkelsen gjorde det samme. Så strakte mannen ut høyre hånd mot Mikkelsen:

– My name is Marko Stajonovic, Serbic Forces.

– Are you Commanding Officer here? sa Mikkelsen.

– Yes, I am.

– Jørgen Mikkelsen. We represent The International Forces here.

De tre soldatene som hadde fulgt mannen, stillet seg bak og rundt ham. De hadde hver sin Kalaschnikow, våpnene pekte nedover.

Kommandanten var barhodet. Han hadde skulderlangt, tilbakestrøket, mørkt hår, velpleiet skjegg. Han hadde på en grønn serbisk uniform, den var åpen i halsen. Der hang et stort kors av gull, i et tykt kjede. Begge hender hvilte midt på beltet, mellom de to pistolene. På høyre håndbak var det tatovert et kors. På venstre hånd var det gullringer på tre av fingrene. Ansiktsuttrykket var nøytralt, avventende. Han så rett på Mikkelsen, så snakket han, med perfekt engelsk uttale:

– Dere skal hjelpe en fødende kvinne?

– Ja, sa Mikkelsen.

Mannen smilte. Så snudde han seg rundt mot mennene sine. De smilte også.

Igjen så han på Mikkelsen:

– Hva heter kvinnen?

Mikkelsen rakte mannen en lapp. Den inneholdt navnet på kvinnen og landsbyen hvor hun bodde.

Kommandanten så på lappen. Han rynket pannen.

– Dette er et muslimsk navn.

– Mulig det, sa Mikkelsen. – Vi hjelper dem vi blir bedt om å hjelpe, vi behandler ikke muslimer annerledes enn andre.

Kommandanten så på Mikkelsen. Så festet han blikket på flagget på brystet på Mikkelsens uniform.

– Det der er et norsk flagg, sa han.

– Ja, det er det, sa Mikkelsen.

– Er du fra Norge?

– Ja.

– Er det flere fra Norge her?

– Her, sa Thomas.

Kommandanten så på Thomas. Så senket han blikket ned til skiltet som Thomas bar på brystet.

– Er du lege?

– Ja.

– Norsk lege?

– Ja.

Det ble stille. De to gruppene av menn så på hverandre. Så tok kommandanten ordet:

– Min far var krigsfange i Norge under annen verdenskrig. Tyskerne gjorde alt de kunne for å ta livet av ham. De ville drepe ham. Den eneste grunnen til at han overlevde, var at nordmenn tok sjanser og hjalp ham. Jeg kan takke nordmenn og Norge for at jeg ble født. Jeg har vokst opp med hyllest til Norge. Min far tok aldri en drink uten at han skålte for Norge og nordmennene.

Mannen fortsatte:

– Så nå er dere på oppdrag for å hjelpe en kvinne som skal føde? En muslimsk kvinne?

– Ja, sa Mikkelsen.

– Ok, sa Stajanovic. – Hun bor i nærmeste landsby, det er ikke langt dit. Jeg går ut ifra at dere har dårlig tid?

Mikkelsen nikket.

Stajanovic ga lappen tilbake til Mikkelsen, snudde seg i retning bommen og skrek ut ordre, høyt.

Han snudde seg mot Mikkelsen:

– Jeg og mine menn vil eskortere dere.

Mikkelsen og mennene satte seg inn i bilen.

– Se på de to stakene bak bommen, sa Thomas, fra baksetet.

– Hva? sa Mikkelsen.

Thomas strakk høyre hånd ut mellom hodene til Mikkelsen og Amir, i retning bommen. Han pekte.

– Hva er det? sa Mikkelsen.

– Menneskehoder. Menn med langt skjegg, sannsynligvis muslimer.

– Gi meg kikkerten, sa Mikkelsen til Amir.

Amir ga ham kikkerten. Mikkelsen satte den til øynene. Det var stille i noen sekunder.

– Fy faen, sa Mikkelsen.

Amir grep kikkerten fra Mikkelsen og så på de to hodene. Thomas så at Amir svelget. Men han sa ingen ting.

Sjåføren til Stajonovic var god. I løpet av sekunder hadde han snudd bilen. Så satte han farten opp, med kurs rett mot bommen. Han brukte hornet, bommen gikk opp. Amir reagerte raskt, startet opp, og la seg etter. De passerte bommen og stakene med menneskehoder.

Bilen foran holdt høy fart. Det hadde sluttet å snø, de så baklysene på den. Etter å ha kjørt i 10 minutter, kom de frem til en liten landsby, en klynge med hus. Husene lå i mørke, men det kom lys ut ifra noen av vinduene. Veien mellom husene var smal.

Allikevel satte ikke sjåføren i bilen foran ned farten. Han visste åpenbart hvor han skulle. I høy hastighet kjørte han mellom de små bygningene.

Bilen foran dem stoppet. Amir stoppet. Stajonovic og mennene gikk inn i et lite hus. En dør lukket seg bak dem.

Amir så på Mikkelsen:

– Hva gjør vi?

Mikkelsen stirret på huset.

– Magefølelsen sier meg at nå sitter vi her og venter, sa han. – Vi ser hva som skjer.

– Magefølelsen?

Mikkelsen fortsatte å stirre på huset.

– Ja, sa han. – Magefølelsen. Den er min beste venn i krigen.

De ventet i fem minutter. Døren til huset gikk opp. Mennene til Stajonovic kom slepende på en mann i serbisk uniform. De holdt ham mellom seg. Mannen hadde distinksjoner på skuldrene. Han skrek på serbokroatisk.

Amir trykket på knappen, vinduet hans gikk ned.

– Hva sier han? sa Mikkelsen.

– Hysj! sa Amir. – Vent!

En av mennene til Stajonovic stillet seg bak mannen. Han la høyre arm rundt mannens hals, innsiden av albuen mot strupehodet. Kvelertak. De to andre holdt armene. Stajonovic stillet seg foran mannen. Nå var det han som skrek.

Mikkelsen så på Amir:

– Hva foregår?

Amir stirret på mennene foran huset. Så sa han:

– Stajonovic kaller ham alt jævlig som kan sies. Han kaller ham morder og udyr … Amir ble stille. De to mennene fortsatte å skrike mot hverandre.

Igjen så Mikkelsen på Amir. – Oversett!

Amir holdt høyre hånd ut mot Mikkelsen.

– Ok, ok. Mannen sier at dette er krig mot dyr. Og at den muslimske kvinnen her i huset har blitt gravid med en serber. Og han forbanner alle muslimer.

Da løftet Stajonovic høyre pekefinger opp i luften, som et signal. Soldaten bak mannen strammet taket. Stajonovic grep Kalaschnikow’en til soldaten som sto til høyre for ham, han tok tak i løpet på den med begge hender. Han gikk tre skritt tilbake. Så hevet han den. De to soldatene som holdt mannen, trakk hodene sine bort og vekk. Så slo Stajonovic, med full kraft, geværkolben inn i ansiktet på mannen. Kolben traff pannen og neseroten. Det hørtes en klaskende lyd. Med ett var ansiktet fullt av blod. Mennene slapp taket. Mannen falt rett ned mellom dem, han ble liggende på ryggen. Stajonovic gikk bort til mannen og hevet høyre ben. Så kjørte han støvelen, med full kraft, inn i skrittet på ham.

Stajonovic snudde seg mot de norske militære. Han kom bort til bilen, på Mikkelsens side. Mikkelsen åpnet bildøren. Stajonovic var andpusten, stadig holdt han maskinpistolen i høyre hånd. Han stirret på Mikkelsen:

– Dere nordmenn. Jeg skjønner ikke hva dere gjør her i dette helvetet. Reis hjem til Norge!

Han trakk pusten før han fortsatte:

– Min far lærte meg to norske ord …det er det eneste jeg kan på norsk: «Tusen takk.»

Så snudde han på hælen. Han ropte ut ordre. Mennene hans samlet seg og steg inn i bilene. De tok av. I like høy hastighet som de var ankommet.

De gikk ut av bilen.

En mann lå på bakken, bevisstløs, med blodig ansikt, til venstre for døren til huset. Døren var lukket. Det var helt stille.

Mikkelsen stirret på huset, den lukkede døren og den livløse mannen foran den. Avgjørelsen ble tatt:

– Vi går inn i dette huset. Alle dere tar tohånds.

Bak i bilen lå det fem AG-3. Og ammunisjon. Amir hentet frem våpnene. Han rakte Thomas maskinpistolen og et ferdigfylt magasin. Thomas tok imot maskinpistolen med høyre hånd og magasinet med venstre. Våpenet luktet olje. Metallet var kaldt. Han skalv på fingrene idet han satte magasinet på plass.

– Alle klare? spurte Mikkelsen.

Ingen av mennene sa noe. De så på Mikkelsen. Han holdt sin Glock-pistol i høyre hånd.

Den lille gruppen gikk mot huset og døren. Mikkelsen pekte på mannen som lå foran huset:

– Ta våpenet hans.

Amir og Hjelland gikk bort til den bevisstløse mannen.

De samlet seg til høyre for døren. Mikkelsen var først. Han strakk ut venstre hånd og banket på døren, med full kraft. Så ropte han, med høy stemme:

– Norwegian and International Forces. We are coming in!

Det var helt stille. Det gikk ett minutt. Mikkelsen lente seg fremover. Så skjøv han på døren med venstre hånd. Den var ikke låst. Det brune dørbladet beveget seg sakte innover. Mikkelsen bøyde seg frem:

– International Forces! We are coming in!

Ingen lyd.

Thomas var nummer tre i gruppen. Ryggen til Amir var rett foran ham. Mikkelsen gikk inn. De andre mennene fulgte etter.

Da Thomas kom innenfor døren, sveipet allerede lyset fra lommelyktene til Mikkelsen og Amir innover i huset. Thomas fant frem sin egen lykt og slo den på. De var i et stueliknende rom. I det ene hjørnet sto en sofa, to lenestoler og et fjernsynsapparat. Det var to tepper på gulvet. Hjelland kom inn døren som sistemann.

Da hørte de en mannsstemme. Lyden kom lenger inne ifra huset, fra et annet rom. Stemmen ropte på serbokroatisk.

Mikkelsen så på Amir.

– Han spør hvem vi er, hvisket Amir.

Mikkelsen så på mennene i den lille gruppen og pekte, i retning av lyden. Så skrittet han fremover, først, innover i huset. De kom inn i et annet rom. Det var opplyst av en liten lampe som var plassert i det ene hjørnet. På gulvet satt en ung, serbisk soldat. De så ikke noe våpen. Den unge mannen så opp på dem. Ansiktet hans var i uorden. Uniformen var også i uorden. Han holdt en vodkaflaske i høyre hånd.

– Mikkelsen snudde seg mot Amir:

– Våpen?

Amir gikk bort til den unge mannen. I et raskt tempo gikk hendene hans over den fulle mannens kropp. Så snudde han seg mot Mikkelsen.

– Ingen ting, sa han.

Mikkelsen så på den unge soldaten:

– Do you speak English?

Mannen ristet på hodet.

Soldaten prøvde å reise opp. Det gikk ikke. Så satte han seg ned igjen. Han begynte å snakke på serbokroatisk.

Mikkelsen så på Amir:

– Hva sier han?

– Han sier det samme om og om igjen. At slik går det når du knuller med muslimer. Slik går det når du knuller med muslimer.

– Hva skal dette bety?

– Jeg vet ikke.

– Spør!

Amir satte seg ned foran soldaten. Ord ble utvekslet på serbokroatisk. Så reiste Amir seg opp igjen, han så på Mikkelsen og sukket:

– Han sier at jenta her har blitt gravid med en serber, og at da går det sånn.

Da hørte de en svak lyd. Det hørtes ut som en kvinnestemme. Den kom fra naborommet.

De gikk etter lyden.

De kom inn i et lite kjøkken. En kvinne satt på gulvet, hun så ut som hun var i syttiårsalderen. Hun hadde et brunt, ensfarget skaut på hodet. Grått hår stakk frem i pannen. Hun hadde på en slitt, rød kåpe, den var kneppet igjen. Hun satt med benene fra hverandre, de var dekket av tykke, strikkede, sorte strømper. Ingen sko. Hun så ikke opp på mennene som hadde kommet inn i rommet, øynene hennes var lukket. Om igjen og om igjen bøyde hun overkroppen frem og tilbake mens hun holdt begge hender på brystet sitt. Samtidig gjentok hun de samme ordene. Thomas gjenkjente Allah.

Det lå en liten bylt av mørkt tøy mellom benene hennes. Thomas bøyde seg ned. Han brettet en tøyflik til side. Der lå et dødt lite spedbarn, det måtte være nyfødt. Øynene var lukket. Huden var grålig. Navlestrengen lå som en tynn, lang, hvitgrå slange rundt magen og på siden av den lille kroppen.

Thomas så opp på gruppen av menn rundt ham. Ingen sa noe.

Mikkelsen brøt stillheten:

– Vi gjennomsøker resten av dette huset.

De forlot kjøkkenet.

De gikk nedover en trang korridor, Mikkelsen foran. De kom inn i et nytt, stort rom. Det var helt mørkt, lyskjeglene fra lommelyktene beveget seg urolig i forskjellige retninger.

– Herover!

Det var Hjelland som hadde ropt. Lysene fra tre lommelykter traff ham samtidig.

Han sto i enden av rommet. På en seng foran ham lå et livløst menneske.

De gikk nærmere.

Foran dem lå en død kvinne, på ryggen. Hun var ung, i tyveårene. Øynene var lukket. Huden var blek. Kjolen hennes var dratt opp til halsen, resten av kroppen var avkledd. De fire mennene lyste nedover og oppover på den nakne kvinnekroppen. Hele mageregionen ble utgjort av et stort sår. Noen hadde skåret opp magen, på tvers. Det var størknet blod i såret, på huden omkring, og mellom benene hennes. Thomas gikk helt inntil sengen. Noe stakk ut av såret. Han lyste med lommelykten mens han gikk enda nærmere. Han så noe som liknet en dyrefot.

Amir kom frem. Han stakk løpet på maskinpistolen inn i åpningen på såret, og opp på siden av gjenstanden. Så vred han løpet horisontalt, på oversiden av den. Etter to forsøk klarte han å skyve gjenstanden nedover, i retning av åpningen.

En liten, gulbrun, stiv ting gled frem, på en masse av blod og slim. Den skled ned på venstre side av kvinnens mage og ble liggende ved siden av henne.

Lommelyktene lyste opp gjenstanden.

Det var en grisunge.

Thomas og Hjelland så på hverandre. I bakgrunnen hørte de lyden av den gamle kvinnens bønner.

Det var stille rundt bordet. Hjelland skjenket vin til Natalie, og deretter Dominique. Så fylte han opp sitt eget glass.

– Er dette sant? sa Natalie.

Hjelland så på henne over kanten av vinglasset:

– Ja.

– Så noen hadde drept og lemlestet en kvinne …og barnet hennes, fordi hun …hadde, skulle ha barn med en kristen?

– Ja.

Igjen var det stille rundt bordet.

– Jeg visste ikke at dere har vært …soldater, sa Natalie.

– Hjelland har mer erfaring enn meg, sa Thomas.

– Ja? sa Natalie.

– Ja, sa Thomas. – Først var han i Afghanistan. Han arbeidet på et amerikansk militærsykehus. Og der ble de så imponerte at de fløy ham til Irak. Han var der i to år. De ønsket å beholde ham enda lenger, de tilbød generals lønn og masse fordeler.

– Jeg måtte hjem til Norge, sa Hjelland. – Jeg var gift på den tiden.

Kapittel 16

Anne var veldig stolt av pappaen sin. Han var anestesilege. Det betydde at han var sånn lege som hjalp folk når de holdt på å dø. Da kom han og reddet dem.

Det var Pappa som kjørte til skolen i dag. Hun likte å sitte og se på ham når han kjørte bil. Mamma var på sin egen skole, hun hadde lært seg ordet: Universitetet.

Eva var mye greiere enn Ingrid, den forrige læreren. Hun hadde pene klær. Hun luktet veldig godt, og hun smilte nesten alltid. De fikk lov til å flette det lange håret hennes. Når de lurte på noe om skolen, kunne de sende henne SMS’er, som hun svarte på. Det var alltid hjerter i tekstmeldingene hennes. Mona, bestevenninnen, hadde hørt noe om at Eva skulle slutte på Slemdal skole til neste år, for å studere. Anne håpet at det ikke ville skje. Det var litt bra og litt dårlig at Michelle hadde begynt på skolen. Det var fint å ha følge. Men hun måtte liksom passe på henne i skolegården. Hun gledet seg til å vise den nye cheerleaderdrakten til Mona.

– Nå er vi her, sa Pappa. – Skolen, vær så god!

De to jentene kløv ut av bilen. Begge i cheerleaderdrakt. Anne hadde vært sur fordi Michelle hadde fått rosa drakt, mens hun selv hadde fått rød. Men det gjorde ikke noe nå.

– Ha det, Pappa, sa Anne.

– Ha det, Pappa, sa Michelle.

– Ha det, kids.

De brukte inngangen ved gymsalen. De skulle nemlig ha gym først i dag. Anne likte gymtimene veldig godt. Særlig turning. Hun turnet i Njårdhallen hver onsdag. Etter sommerferien skulle de begynne på cheerleading.

Etter lunsj var det mer om våren. Anne syntes de hadde holdt på lenge med den årstiden nå. De tegnet kongler med frø. Alle konglene skulle henges opp bakerst i klasserommet.

Før de skulle gå hjem, fortalte Eva om turen de skulle på. Skogstur i Nordmarka. Alle fjerdeklassene skulle være borte hele dagen. De skulle bli hentet med buss på skolen om morgenen. De skulle spise ute i skogen.