Torbjørn Grindheim

Flammer i natten

Kiel, Tyskland 1917

Stinte

Copyright © Stinte forlag, April, 2019

Innholdet i denne boka er omfattet av Åndsverklovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med forfatter/forlaget er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring kun tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Omslagsdesign: Brandi Doane McCann

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8328-148-4 (e-bok)

Kapittel 1

Undervannshjelmen lå som en møllestein rundt hodet hans. Edvard Amundsen fulgte sølvhalen av bobler der de svevde mot overflata. Han var ikke sikker på hvor lenge han hadde slept seg rundt på bunnen, men han visste at han ikke kunne gå på land før han hadde utført alle punktene som far hans hadde gitt ham. Han visste også at han snart måtte drikke. Og at han snart måtte få varme i en kropp som sank mot hypotermi.

Edvard kunne kjenne draget fra stålskroget foran seg der det hevet og senket seg som brystet til en sovende kjempe. SMS «Frankfurt», en rustholk av et frakteskip som under sivil fart sannsynligvis ikke ville hatt livets rett, men som nå fraktet ammunisjon til fronten.

Edvard satte stålstøvelen mot bunnen. Ventet noen sekunder til mudderet hadde lagt seg og forsøkte å bruke den ledige armen til å stabilisere kroppen. Han gikk akterover langs det nesten nitti meter lange skroget. Hørte hamringen som forplantet seg i vannet fra slegger, hamrer og pikker der de hamret løs mot skrog, skott og dekk for å fjerne rusten som hadde spist seg inn i stålet. Klaringen fra bunn til kjøl var ikke mer enn knappe meteren på kjempens innpust, og han visste at om han ble dratt inn under, ville han bli knust som krabbe på et festdekket bord.

Edvard stanset. Førti, maks femti meter igjen til akterenden, der det siste kontrollpunktet befant seg. Han hostet og spyttet, og dugget la seg tykkere på glasset. Luftslangen og sikringslina buktet seg bortover bunnen som navlestrenger. Han kunne følge den åtte, ti meter før den ble borte, men visste at han hadde dratt ut over ett hundre og femti meter nå. Bror hans, Jacob, sto oppe på kaien og fulgte med. At luftpumpa leverte det den skulle, at luftslangen og sikringslina løp fritt ut, og at slakk ble tatt inn. I tillegg måtte broren alltid ha blikket på den gule bøya som var festet i et tau i Edvards undervannsdrakt og som fløt over ham som en fiskedupp. Om han fikk problemer, ville han rykke i tauet, og bøya ville danse som om storørreten hadde bitt på kroken.

Jacob hadde fortalt ham at han hadde sett SMS «Frankfurt» tidligere. Ikke her i havna i Kiel, men hjemme i Kristiania. For tre-fire år tilbake, da de hadde jobbet som bryggesjauere nede på Aker brygge. Edvard stanset og kikket opp på propellen over seg. Messingbladene spredde seg ut som armene til en flyktende blekksprut. SMS «Frankfurt» hadde lastet korn i Kristiania, og han hadde visstnok selv vært med å laste den. Ikke det han kunne huske, men om Jacob mente det, var det nok slik.

Det var en god følelse å ha tørt land under føttene. Edvard satt på krakken og Jacob jobbet med å løsne vingemutterne som forbandt hjelm og drakt. «Du ser ikke helt frisk ut,» sa Jacob idet Edvard løftet av hjelmen.

«Er karet fylt?» sa Edvard og kikket bort på stampen som sto ute på bryggekanten.

«Er på gang. Varmt eller glovarmt?»

Edvard grep kjelen som sto ved siden av ham og helte i mer kokende vann. Badet kom ikke til å forhindre at han ble forkjølet denne gangen. Han dro skyggelua ned i øynene og myste utover den solblinkende havna. To nye skip hadde ankret opp i løpet av dagen. De lå utenfor kulldepotet på motsatt side av havna. To identiske krigsskip så det ut til. Den tyske marinen hadde tatt beslag i alt kull Kiel hadde å oppdrive. All proviant og all arbeidskraft. All støtte som kunne tenkes, og den sivile frakteflåten var blitt tvunget til å slikke dråpene om de ikke seilte i den tyske marinens tjeneste.

«Tidligere ankret de opp på rekke utenfor verftskaien.» Jacob pekte. «Vi hadde et system for lasting. Orden.»

«Mm,» svarte Edvard og tenkte at det hørtes ut som om lillebroren hadde jobbet i denne havna i femti år, minst. Ikke skarve fire.

Jacob dro en hånd gjennom de svette hårlokkene. «I løpet av disse årene har jeg aldri sett slikt et kaos. Fordømte krig.» Jacob fisket sigarettene opp av skjortelomma, tente to og gav den ene til ham.

Edvard tørket hånden på håndkleet. «Takker,» sa han og inhalerte. «Krigen er bra for fars firma i det minste. Bra for oss.»

Jacob snøftet og spyttet på kaien. «Er du ikke lei, Edvard? Savner du ikke damene og friheten i Kristiania?»

Edvard ble liggende i karet og se etter broren som ruslet mot verkstedet. Han drakk kaffe og tok et smørbrød. Jacob forsvant ut av syne, og han lot blikket gli bort på skipet han hadde inspisert. Mørkt, rustent stål fra vannlinjen til toppen av skorsteinene, om mulig enda styggere over vann enn under. Han kastet den tørre brødbiten på sjøen og så på måkene som førte sin egen krig. Ammunisjon til fronten, tenkte han. Et forsvarsløst bytte om det ble oppdaget av den engelske marinen som hadde beleiret den tyske kysten med sin Grand Fleet. SMS «Frankfurt» hadde verken fart eller bestykning, og om de fikk ferten av henne, ville hun være som en blind and under høstjakta. En blind and uten vinger. Men tyskerne hadde ikke noe valg. De måtte sende ut skip. De måtte forsyne troppene og holde det gående. Og de måtte forsøke å holde transporten av mat og medisiner og annet nødvendig utstyr inn til landet. Store deler av sivilbefolkningen sultet, og det var liten tvil om at den engelske blokaden påførte sivilbefolkningen lidelser. Og til en viss grad lyktes tyskerne med å bryte gjennom blokaden. Skjønt han var ikke sikker. Krigspropagandaen måtte tas med forbehold. Men denne havna var i seg selv et synlig bevis på at den tyske skipsfarten ikke var fullstendig lammet. En travel havn med inn- og utseilinger. Selv om det stadig kom rapporter om at engelskmennene hadde senket skip, måtte det være langt flere som unnslapp. Dessuten senket ikke engelskmennene sivil trafikk, bortsett fra frakteskip, naturligvis.

Far hadde fortalt dem at engelskmennenes flåte talte bortimot ett hundre og seksti skip. Edvard lukket øynene og lyttet til måkeskrik og hammerslag. Tross den kolossale, tyske rustningen siden århundreskiftet var ikke deres flåte i nærheten, det var det ingen som helst tvil om. De hadde noen få giganter som engelskmennene muligens ikke kunne matche, og noen moderne ubåter, men alt i alt ville de ikke kunne greie å løsne jernringen som lå rundt landets kyst.

Hvor mange slike båter hadde han og Jacob inspisert i løpet av det siste året? Én hver tredje dag? Hver andre? For det var stort sett inspeksjon hans fars firma drev med. Inspeksjon og mindre utbedringer. Før krigen hadde de utført vedlikehold. Massive greier som utskifting av dekksplater og montering av nye turbiner og dampkjeler. Han gløttet ut på havna og så «Frankfurt»s mannskap som kom glidende mot kaia i en liten armada av robåter. Stakkars menn, tenkte han og lot hodet gli ned under den varme overflata.

«Ligger du på kok enda?»

Edvard skvatt til og vannet skvulpet ut av stampen. Jacob gliste. Han hadde sneket seg innpå. «Far spurte etter deg. Jeg sa at du gikk gjennom utstyret. Jeg liker ikke å lyve, vet du. Men hva gjør jeg ikke for min kjære bror? Min late, kjære bror som ligger og trekker seg som om han var selveste juletorsken i gryta.»

«Spar meg. Og du, vet du hva? Du snakker som om du skulle vært en gammel mann. Ligninger om juletorsk. Latterlig.»

«Bibelsk navn, vet du. Jeg liker ikke å lyve, og jeg elsker å fortelle ligninger.»

Edvard trakk på seg skjorta. «Hvor er far?»

«Far er der far alltid er, på kontoret.»

De ruslet bort mot den vestvendte hallen. Den var verkstedets største og viktigste bygning, og etter Edvards mening den styggeste, der den reiste seg opp fra havet som en lutrygget skapning. Tidligere hadde det ligget et skipsverft her. Verftet hadde bygget seilskuter, fullriggere av eik og teak. Og den enorme byggingshallen, som lå innenfor kaien, var det eneste gjenværende minnet. Nå ble hallen brukt til produksjon av diverse deler, lagerbygg, spisebrakke og overnatting for gjestearbeidere.

Kapittel 2

Edvard passerte to skinnkledde, sotbarkede menn ved smia, og varmen fra glørne slo som hammerne deres mot ansiktet. Han rundet stållageret, gløttet bort på den nedstøvede bokseringen og pilte opp trappa mot farens kontor. Han stanset foran døra og kikket på messingskiltet. Den sirlige graveringen forkynte: Svein Amundsen, skipsbygger. Skipsbygger hadde han en gang vært. I Kristiania, men det var noen år siden nå. Han banket på, ventet på svar og steg inn.

Far hans satt bak skrivebordet og skrev på et eller annet dokument. Edvard tippet det var regnskapet for verftets kommende lønnsutbetaling. Eller en kontrakt for et innkommende skip. Far hans insisterte på å gjøre alt papirarbeidet selv, og følgelig tilbrakte han mesteparten av arbeidsdagen her oppe.

«Sett deg. Straks ferdig.» Edvard satte seg og så ut vinduet bak faren. En seilskute gled inn i havna. En fullrigger. Som en svane, tenkte han. Ingen rustne stålplater. Ingen hamrende dampturbin. Glatte, glinsende linjer i eik og teak. Han trakk inn pusten og kunne formelig kjenne lukten av oljet tre.

Faren la pennen fra seg. «Ser hun like ille ut under vannlinja som over? I så fall vil den ikke overleve en storm til uten å bryte sammen.»

«Vet ikke sikkert hvor ille det er. Umulig å se stålplatene. Ser ikke ut til at hun er bunnsmørt på noen år.»

«Begroing?»

«Tykk som en hekk.»

Faren satte pekefingeren mot hakespissen og nikket.

Edvard fortsatte: «Propellen ser ut til å være ok. Sinkanodene er tært bort, og det samme er brakettene.»

«Mm. Høres ille ut.» Far hans reiste seg. «Ille, men selvfølgelig ikke overraskende.» Han nikket mot vinduet. «Skal ikke mer enn et kjapt blikk til for å se at eierne har gitt blaffen.»

Edvard sa: «Jeg foreslår at vi legger henne i tørrdokk og får tatt en skikkelig vurdering.»

Far hans satte seg igjen. «Vi har ikke tid til det. Forslaget ditt er selvfølgelig det eneste rette, men jeg har halve havna på venteliste, og vi kan verken binde opp dokken eller mannskap på denne båten.» Edvard hadde hørt at Henry T Ford, den store amerikanske automobilprodusenten, hadde utviklet noe som ble kalt for samlebånd. Effektivt. En monoton prosess som skar bort unødige hender og formelig spydde ut effektivitet. «Ja vel,» svarte Edvard. «Da får jeg verkstedet til å lage nye braketter. Jeg skal få montert anodene i løpet av kvelden.»

Et nytt skip hadde ankret opp i havna i løpet besøket hos faren. Edvard satte seg på kaikanten. Han lot blikket gli over de massive kanonene på fordekket og videre forbi broa. De høyreiste skorsteinene og midt- og akterkanonene som pekte i alle himmelretninger, som fingrene på en mishandlet hånd. Han hadde aldri sett et slikt monster av et krigsskip før, og selv om skipet ikke hadde noe navn skrevet i baugen, visste han at dette måtte være SMS «Elbe». Den tyske, keiserlige marinens stolthet, slagskipet som etter hva han hadde hørt, hadde tatt opp kampen mot de engelske blokadeskipene nærmest på egenhånd.

En stim blinkende småfisk raste forbi Edvards dinglende føtter. Han kunne høre en alarm som basunerte klagende fra skipet, og i minuttene som fulgte myldret uniformkledde menn ut på dekket.

«Litt av en balje.»

Edvard snudde seg og så Jacob komme ruslende mot ham «‘Elbe‘» sa han.

Jacob nikket, smilte og kastet et eple til ham. «Utvilsomt. Fy faen, se på det monsteret.» Han satte seg og satte tennene i eplet. «Hørte den hadde delt ‘Freedom’ i to. Endelig noe som skjer her.»

«Får ikke håpe den blir liggende,» sa Edvard.

«Hvorfor ikke?»

«Det sies at den har sendt tre engelske skip til bunns i løpet av de to siste ukene. Alle like utenfor her. Tror du ikke engelskmennene er ganske hissige på å slå tilbake? Om de sprenger den der det ligger nå …»

«Du kan tro!» Jacob lo. Den samme trillende latteren som han alltid hadde tydd til, uavhengig av sinnsstemning. «Mener du at engelskmennene skulle slå til her? Bak en vegg av tyske miner og kanoner?»

«Alt som skal til er en gnist i ammunisjonslageret. Jeg vedder på at den båten har mer sprengstoff om bord enn resten av den samlede flåten i havna.»

Brødrene ruslet over kaien idet havna var i ferd med å sovne. En automobil stanset borte ved bakeriet, og Edvard kunne se to gutter i nikkers som lastet melsekker fra lasteplanet mens sjåføren satt og pattet på en sigarett. Vinsjen ved kulldepotet laget en jamrende lyd der den slepte en stålcontainer bortover kaien.

Kapittel 3

«Det går så det griner,» sa far hans og tente pipa. De hadde nettopp fått i seg middagen, og nå hadde de samlet seg i loftstua slik de pleide å gjøre hver kveld. Edvard tok med seg ølflaska og gikk bort til vinduet. Han satte seg i nisjen og så på det mørklagte verkstedet som kunne skimtes som en ruin noen hundre meter borte.

«Det går som det griner hjemme i Kristiania også,» sa Jacob. Han hadde satt seg ved bordet.

«Jo, det gjør for så vidt det, men …» Faren bet i munnstykket som om han la inn en bittskinne for å beskytte tannemaljen mot gnissingen som nå ville komme.

«Vi har tjent nok,» fortsatte Jacob, «og om vi selger verkstedet, har vi overflod.»

Edvard drakk øl. Å hive seg inn i denne diskusjonen ville være meningsløst. De hadde diskutert temaet frem og tilbake altfor mange ganger allerede, og han hadde til gode å se noe konstruktivt komme ut av det. Familiebedriften deres lå i Kristiania. Et lite verksted nede i Bjørvika som oldefar deres i sin tid hadde startet, og som nå ble drevet av formannen i påvente av deres retur. Det hadde vært nødvendig å dra her til Kiel. Økonomien hadde gått dårlig hjemme i Norge i årevis, og da de fikk muligheten til å kjøpe denne plassen for drøyt syv år siden, hadde det vært en livsviktig investering. Men forholdene hjemme i Kristiania hadde endret seg.

Edvard satte fra seg den tomme ølflaska i karmen og ruslet bort til biljardbordet. En av farens utallige investeringer for at hans to rastløse sønner skulle trives her. Han samlet kulene i trekanten og tenkte at Jacob hadde rett. At alt var forandret siden de kom hit, og at de ikke var noen grunn for at de skulle bli her lenger. Den økonomiske vinden hadde dreid i Europa i forkant av den store krigen, og med opprustningen hadde kastene drevet med seg gullstøv over skipsnasjonen Norge. Formannens ordrebøker ble av faren beskrevet som brukbare, men Edvard hadde selv mottatt et brev fra ham for et par måneder siden, og han fortalte at han var lastet til ripa i arbeid.

«Vi kan ikke dra nå. Ikke nå, midt i den pågående konflikten.» Far hans brukte aldri ordet krig, og Edvard regnet med at det var et bevisst valg. Et klønete forsøk på ufarliggjøring. «Flåten trenger oss, og vi trenger dem.»

«Du mener altså at vi skal bli her livet ut om vi må?»

Far hans trakk på skuldrene og lot en hvit stripe fare med et sukk. «Vi får ta ett år om gangen, men vi har ikke råd til å gi oss nå. Jeg begynner.» Far hans skrittet mot biljardbordet, og Edvard regnet med han så på dette som en mulighet til å unnslippe temaet.

Far hans krittet køen, la den hvite kula til rette og spredde med et smell. «Janus var innom kontoret i dag.»

Edvard tippet en av kulene ned i midthullet. «Hva ville han?»

«Han lurte på om du ville komme og bokse noen ekstra kvelder.» Edvard hadde bokset siden han var ti år gammel. Faren hadde trent ham og Jacob, men etter at de hadde flyttet hit, hadde treningen gradvis avtatt. Innimellom sparret han fortsatt med et par av arbeiderne på verftet i ringen ved smia, men ikke så ofte som han burde. «Ville han ha meg med flere kvelder?» Janus drev en pub inne i sentrum, og Edvard tjente innimellom gode penger på å underholde pubens gjester ved å banke overmodige fylliker som utfordret ham. Han hadde i perioder bokset bortimot hver eneste helg, men nå var det bare hver første lørdag i måneden. «Jeg tar alt han har å gi. Fortell ham det.»

«Nei,» svarte faren og avgjorde spillet med et sikkert diagonalstøt. Han ruslet bort til stativet og satte fra seg køen. «Jeg takket nei, Edvard. Jeg er lei for det, men jeg kan ikke ha deg subbende rundt nede på bunnen …» Han stanset og så ut til å tenke seg om før han fortsatte: «Jeg kan ikke ha deg som sikkerhetsvakt for bror din. Jeg vil ikke ha deg hanglende rundt med hjernerystelse, blodig, hoven og ufokusert som en brunstig hannkatt. Husker du ikke ved juletider i fjor? Du lå i senga i over en uke, og Jacob måtte ta seg av alt arbeidet.» Edvard så fra øyekroken at Jacob smilte og nikket. Jacob hadde for lengst gitt opp håpet om å bli en god bokser og så ut til å kose seg over farens ord. «Nei,» sa far hans og tente pipa igjen. «Jeg sa opp avtalen din fullstendig, noe jeg burde gjort for lenge siden. Om du på død og liv må fortsette med boksingen, får du ta det ut under kontrollerte omgivelser nede i smia.» Edvard følte en akutt trang til å praktisere litt etterlengtet trening ved å slå pipa ut av kjeften til faren.