Leif Knudsen

HARAM

Det forbudte

Spenningsroman

Omslagdesign: Leif Øivind Knudsen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8328-156-9 (ePub)

ISBN: 978-82-6917-860-9 (trykk)

© Maxwell Forlag 2019

PROLOG

Vinkovci i det tidligere Jugoslavia, 1995

«Hvor blir det av Palmer og Konowski? De burde vært tilbake for lengst.»

Henrik stakk hodet forsiktig over kanten og speidet ut i halvmørke i samme øyeblikk som et prosjektil hvinte over hodene deres. I neste sekund eksploderte granaten og sendte kaskader av jord, sand og stein over soldatene som hadde forskanset seg i den lille gropa.

Jerome Wilbert spratt opp og sendte en smatrende salve fra karabinen inn i det tette buskaset foran dem. «Kom igjen, feiginger, så skal jeg blåse pikken av hver og en av dere!»

Svaret kom umiddelbart i form av en skuddsalve til høyre for dem. Jerome falt tilbake i hullet mens han hylte og spyttet sand og jord.

Henrik kastet seg over ham og holdt ham nede. «Jeg trenger ingen helter her, Jerome», skrek han rasende. «Hold deg i ro.»

Han ventet til det ble stille, så stakk han hodet forsiktig opp igjen. Gjennom røyken la han merke til bevegelser i det tette krattet til høyre for dem. Han spant rundt da han hørte lyden av løpende føtter, og i brøkdelen av et sekund før fingeren krummet seg om avtrekkeren, gjenkjente han de to skikkelsene som kastet seg ned i hullet.

«Det var på tide!» raste han da han så de tilklinte fjesene til Palmer og Konowski.

«Bedre seint enn aldri, Mac», utbrøt Palmer og gliste. Han var kortvokst og kraftig, men av en eller annen grunn virket han høyere enn sine en sytti. Han stemte ryggen mot kanten av gropa, fisket frem en sigarett og stakk den i munnen. Det hvite hylsteret lyste i grell kontrast til det mørke, kamuflasjedekkede og møkkete ansiktet hans. «Vi har en gruppe på seks–åtte stykker rett foran oss», utbrøt han og pekte. «Bak den lille åsryggen der.»

«Og et par til høyre», fortsatte Konowski. Han fulgte Palmers eksempel og tente en sigarett. I motsetning til Palmer raget han i landskapet, noe som både var en fordel og en ulempe. Det fint modellerte ansiktet var gjemt under kamuflasjen og ga uttrykk for den han var: en erfaren kommandosoldat. Han trakk røyken dypt ned i lungene og snudde seg mot radiooperatøren. «Hørte du det, Bracco?» brølte han i øret på italieneren. «Få av gårde en melding så vi kan få litt backup her, før de gjør det helvetes hett for oss!»

Italieneren grep felttelefonen og ga koordinatene videre mens han holdt den ene hånden over øret for å holde støyen rundt dem ute.

«Lima Charlie! Lima Charlie!» hylte han da han fikk bekreftet backup. «Ti minutter», ropte han, løftet hånden og dobbeltmarkerte tiden med fem fingre.

«Ti minutter.» Konowski bannet høyt. «Hva faen skal vi gjøre i mellomtiden», glefset han syrlig. «Ta en kopp te, kanskje?»

Henrik smilte skjevt og så bort på Palmer. «Hva med Remec?»

Palmer ristet på hodet. «Jeg tviler på at han har overlevd», svarte han. «Sist jeg så ham, lå han langt bak oss.»

Henrik beit tennene sammen og speidet ut i halvmørke. Ordren til Havens et halvt døgn tidligere hadde vært klar: Finn Remec. Han hadde tatt med seg Palmer, Konowski og Wilbert, begitt seg inn i området kontrollert av de paramilitære styrkene og funnet den kroatiske korporalen uten å møte nevneverdig motstand. Problemene begynte da de var på vei tilbake, og i kaoset som fulgte, hadde Remec blitt hengende etter.

Han så fra Palmer til Konowski. «Jeg har på følelsen at han er i live der ute et sted», sa han og reiste seg halvveis opp. «Jeg er nødt til å gjøre et forsøk på å finne ham. »

Konowski så overrasket på ham. «Du kan ikke gå tilbake, Mac! Det er et helvete der ute.»

«Jeg er nødt til å hente ut Remec. Sist jeg så ham, var han i live på høyre flanke. Så ble han borte for meg.»

«Du kommer til å bli meid ned.»

«Gi meg tjue minutter. Har jeg ikke kommet tilbake, så sørg for å få resten av gutta om bord i helikopteret.»

Tyskeren nikket mens han rigget til maskingeværet. «Jeg skal få dem om bord.» Han møtte blikket til Henrik, men lot ikke sin overordnede komme til orde. «Men om du ikke har noe imot det, så blir jeg her med lille Bertha.»

Et øyeblikk etter forsvant Henrik inn i det tette løvverket og ble borte. Nå og da stoppet han opp og lyttet mens nervene var i helspenn. En smatrende maskingeværsalve fra en M60 fikk ham til å kaste seg ned på den gjørmete bakken, men så gikk det opp for ham at lyden kom fra en av deres egne stillinger. Øyeblikket etter var han på beina og sprintet krumbøyd mot en liten kolle til venstre for seg. Han kastet seg bak vollen og ble liggende og hive etter pusten, mens sansene registrerte hver minste lyd og bevegelse rundt ham.

Det var den prikkende følelsen i nakkeregionen som reddet ham. Han kastet seg til siden i brøkdelen av et sekund før den gjørmete bakken, der han nettopp hadde ligget, ble gjennomhullet av en salve som sendte kaskader av jord og stein himmelhøyt. Han reagerte automatisk. I det samme han spant rundt, oppdaget han bevegelsen til høyre for seg og skjøt på intuisjon. Kulene fra karabinen rev opp brystet på VRS-soldaten og kastet ham bakover med voldsom kraft.

Han rullet seg lynraskt i ly bak en råtten trestamme og ble liggende og lytte. Erfaringen hadde for lengst fortalt ham at om det var én fiende der ute, så var det helt sikkert en til. Kanskje flere. Han presset den lange og hengslete kroppen mot det gjørmete underlaget og ålte seg langsomt fremover med karabinen i den ene hånden og kniven i den andre. Det tok ham nesten ti minutter å tilbakelegge de neste femti meterne. Da han plutselig ble var den lille bevegelsen i bladverket ti meter unna, bestemte han seg for å bruke kniven for ikke å tiltrekke seg unødig oppmerksomhet.

I det samme soldaten rettet seg opp kastet Henrik seg frem og stakk det sylskarpe stålbladet dypt inn i brystet på ham. Først da de siste krampetrekningene stoppet, trakk han ut kniven og tørket av knivbladet på armen til den døde. Øynene falt på det magre, kvisete ansiktet med den gapende munnen og de tomme, livløse øynene som stirret opp mot bladverket over dem. Soldaten han nettopp hadde drept, var bare en unggutt.

Han måtte kjempe mot kvalmen som veltet opp i ham. Mladic sendte selv uerfarne unggutter ut i krigen. Han ristet av seg sjokket og trakk seg vekk i samme øyeblikk som den dumpe lyden av bombekastere slo mot trommehinnene, men det var umulig for ham å vite hvor lyden kom fra. Det ble et øyeblikk stille, før det lød spredte skuddsalver. De kom fra høyre, et stykke unna. Han så seg søkende rundt. Hvor i helvete var Remec?

Et knapt hørbart stønn til venstre for ham fikk ham til å fare sammen. «Remec», hvisket han så høyt han torde for ikke å røpe stillingen sin. Han stakk hodet frem, men det gikk noen endeløse sekunder før han oppdaget skikkelsen som halvt lå, halvt satt opp mot en trestamme. Det var Remec. Og han var i live. Han ålte seg bort til kroaten, grep ham under armen og dro ham med seg. «Kom igjen, Remec», hikstet han. «La oss komme oss i sikkerhet.»

Det tok ham nesten et kvarter å komme seg tilbake til markeringsplassen med Remec og i sikkerhet om bord i helikopteret som sto klart. I det samme kom backuphelikopteret dundrende over dem. Smatringen fra flyets maskingevær og kanoner splintret den klamme luften. Henrik kastet et siste blikk rundt seg for å være sikker på at alle var om bord, før han grep tak i armen som stakk ut, og ble dratt inn. Han pustet lettet ut og lente ryggen mot cockpitveggen samtidig som han vrengte av seg web-beltet og løsnet hjelmen.

Palmer akte seg bort til ham.

«To minutter til, Mac, og du og Remec hadde blitt værende igjen.» Han kikket ut på det karrige skoglandskapet som forsvant under dem. «For et kaos», utbrøt Palmer og strøk hånden med en trett bevegelse over øynene. «Hvis noen hadde fortalt meg for ti år siden om denne krigen, ville jeg nektet å tro ham. Og her i Europa.»

«Samme her.» Henrik ristet på hodet. «Det som skremmer meg, er hvor raskt motsetningene kom til overflaten.»

«Jepp.» Palmer tok av seg hjelmen og la den mellom beina. «Den eneste løsningen på denne fordømte krigen er å ta rotta på Milosevic og Mladic.» Han fisket frem en sigarett, tente den og inhalerte før han lot røyken sive langsomt ut. «Noen planer, Mac?» Han så spørrende bort på Henrik. «Når dette er over, mener jeg?»

Henrik smilte skjevt. Allerede da kommandoen ble etablert, hadde han ved en tilfeldighet røpet sin skotske herkomst og fått klengenavnet Mac, som han raskt hadde avfunnet seg med.

«Spør du meg, så er dette snart over», svarte han og strøk hånden gjennom det lyse håret med en trett bevegelse. «Da er nok IFOR og vår kommando en saga blott.» Han kastet et blikk bort på Remec, som allerede var tatt hånd om av en sanitetsmann. «Og da skal jeg hjem, få meg en jobb, finne meg en kone og skaffe meg en haug med unger.»

Palmer nikket og tok et nytt drag. «Hva med å oppkalle den førstefødte etter meg?» sa han og gliste bredt.

«Beklager.» Henrik ristet på hodet og så ertende på ham. «Blir det en gutt, får han navnet Robert, etter min skotske oldefar.»

«Og om det blir en jente?»

«Vi får se, men jeg har alltid likt Tina», svarte Henrik og ble presset mot cockpitveggen da helikopteret la seg over og satte kursen tilbake mot basen. «Men blir nestemann en gutt, skal jeg overveie forslaget.»

«Høres ut som en god plan, Mac.»

«Det kan du banne på», svarte han og smilte bredt før han gjentok seg selv. «Det kan du banne på.»

WASHINGTON D.C., 6 ÅR SENERE

Våren kom seint dette året.

Julia Norton hadde for lengst registrert det samme der hun satt bak den bueformede resepsjonsdisken på George Washington Memorial Hospital og kikket ut. Fra resepsjonen hadde hun utsikt til parken, som om få timer kom til å være badet i sol. Det slo henne at kirsebærtrærne i Constitution Gardens burde vært fullt utsprungne allerede, men kanskje var det naturens lille, men tankevekkende forvarsel om at det hele skyldtes menneskets manglende respekt for naturen og dens sårbarhet.

Det var allerede tidlig om formiddagen, men sykehuset hadde for lengst våknet til liv. I blomsterbutikken på den andre siden av foajeen forsøkte det unge ekteparet som nylig hadde overtatt den lille forretningen etter beste evne å dandere de fargerike bukettene rundt om på det lille arealet de hadde til rådighet. I forretningen ved siden av etterfylte gamle Ryan stativet med dagens aviser. Ingen visste egentlig hvor lenge Ryan og hans kone hadde drevet det lille bladutsalget, men noen mente at det kunne være like lenge som sykehuset hadde eksistert, noe som selvfølgelig var overdrevet. To år tidligere hadde Joseph Ryan mistet sin elskelige Jenny, og med henne forsvant en liten del av sykehusets sjel.

Julia Norton smilte for seg selv og konsentrerte seg om skjermen da hun oppdaget mannen som kom gående mot henne. Lyden av skrittene hans ga gjenklang i den nesten tomme foajeen. Hun antok at mannen måtte være rundt tretti, og han hadde det typiske, utålmodige og spørrende uttrykket som preget mange som besøkte sykehuset uten å være vant til det. De blå øynene under den lyse, nesten korngule hårmanken så seg usikkert rundt før de festet seg i hennes. Julia smilte høflig til mannen som raget foran henne.

«God formiddag, sir. Hva kan jeg hjelpe Dem med?»

Den fremmede smilte fort. «Det gjelder min kone. Kan De si meg hvilket rom hun er på?»

Stemmen var dyp og behagelig med en ubestemmelig, syngende aksent.

«Så gjerne, sir. Bare De forteller meg hva hun heter», sa hun ertende.

Mannen fikk et forfjamset uttrykk i ansiktet. Så smilte han. «Selvsagt. Elisabeth Christie.»

«Elisabeth Christie», gjentok Julia Norton halvhøyt for seg selv og snudde seg mot dataskjermen igjen. Hun tastet inn navnet. «Du er ikke den første», sa hun med et smil.

Han stirret overrasket på henne. «Hvordan kan De …?»

«Klassisk oppførsel fra nybakte fedre, sir. Dessuten …» Hun nikket mot blomsterbuketten han holdt i hånden. Han smilte og måtte le av hennes treffsikre observasjon. Hun snudde seg igjen og kikket avventende på skjermen. «Deres førstefødte, sir?» spurte hun uten å ta øynene fra skjermen.

Han nikket stolt.

«Gratulerer, sir. Gutt eller pike?»

«En pike», svarte den lyshårede og la blomsterbuketten på skranken foran seg. «Hun kom fortere enn planlagt», la han raskt til og så spørrende på henne. «Altså, Elisabeth Christie …»

Et øyeblikk senere hadde Julia Norton funnet navnet. Øynene søkte til linjen hvor nasjonaliteten til pasienten var registrert, og merket seg at Elisabeth Christie var norsk. Det forklarte aksenten.

«Her har vi det. Elisabeth Christie. Rom 312, sir. Tredje etasje», la hun til. «Lykke til, sir. Og gratulerer.»

Han takket henne og grep buketten med liljer før han snudde seg og småløp mot trappen.

Julia Norton fulgte den hengslete skikkelsen med øynene idet han forsvant opp. Så sukket hun høylytt og konsentrerte seg om skjermen igjen, mens hun ennå en gang undret seg over hvorfor de kjekkeste mannfolkene allerede var kapret.

Et øyeblikk etter sto han foran døra til rom 312. Han grep hardt om blomstene og skjøv forsiktig opp døra.

Hun lå med hodet vendt fra ham, og i et lite øyeblikk trodde han at hun lå og stirret ut av det store vinduet og nøt synet av den duftende heggen som allerede sto i full blomst utenfor, men da han forsiktig nærmet seg sengen, oppdaget han at hun lå med øynene lukket.

Han la frakken over stolryggen ved fotenden av senga og gikk stille frem til henne. Et øyeblikk ble han stående og betrakte henne der hun lå. Ansiktet var fredfullt, og antydning til et lite smil formet seg rundt munnen. Han lente seg forsiktig frem, grep den ene hånden som lå oppå dyna, og bøyde seg mot henne. «Besøk til Dem, fru Christie», hvisket han og beit henne lett i øret.

Berøringen fikk henne til å slå opp øynene. Hun slo impulsivt armene om halsen på ham.

«Åh, Henrik! Jeg lå og ventet på deg», utbrøt hun.

Han satte seg på sengekanten og la forsiktig den ene armen rundt henne og hjalp henne opp i sittende stilling.

«Jeg kom så fort jeg kunne», sa Henrik. «Men dessverre for seint. Hvordan har du det?»

«Utslitt. Men overlykkelig. Det viktigste er at du er her nå», sa Elisabeth mykt og la amen rundt ektemannen. Slik ble de sittende noen sekunder før hun løsnet grepet. «Gratulerer, Henrik Christie. Hvordan føles det å bli far for første gang?»

«Fantastisk», svarte han uten å nøle. «Men det er jo jeg som skal gratulere.» Han så ertende på henne. «Men det spørs om jeg ikke først må se min lille datter. Først da vil jeg virkelig forstå dette underet som har skjedd.»

Hun strøk ham over armen. «Selvfølgelig skal du få se henne.» Hun rusket ham blidt i hårluggen. «Jeg er redd for at pappaen i de neste månedene vil være altfor opptatt av sin lille datter til å merke at jeg er til.»

«Aldri i verden.» Han himlet teatralsk med øynene. «For det første vil jeg knapt tørre å ta i henne uten at du er i nærheten. Og nyser hun, får jeg vel bekymringsanfall.»

Hun lo. «Du bekymrer deg for mye, Henrik.»

«Hei sann. Jeg holdt på å glemme denne.» Han la blomsterbuketten i fanget hennes.

«Åh, vårliljer! Min favoritt», sa hun og strøk varsomt over de hvite kronbladene. Hun rakte ham buketten. «Se her. Ta blomstene og finn en vase i skapet der borte», sa hun og nikket mot hjørnet på motsatt side, samtidig som hun dyttet ham vennlig fra seg og svingte beina over sengekanten. «Mens du gjør det, skal jeg gå og hente den lille prinsessen vår. »

Han hjalp henne på med morgenkåpen og fulgte henne med øynene da hun forsvant ut døra. Det stakk i ham da han så den slepende gangen. Han visste at han ikke kunne forestille seg hva hun hadde vært gjennom, og det uten at han hadde vært til stede. Det hadde gått så fort, og han hadde tatt første fly hjem fra Fort Worth, der han hadde tilbrakt den siste uken.

Kort etter kom hun tilbake. Hjertet gjorde et hopp i brystet på ham da han så den lille trillevognen hun skjøv foran seg. Hun viftet avvergende med hånden da han skulle til å reise seg.

«Bare sitt, kjære, og nyt synet.» Hun satte seg ned på sengen ved siden av ham. «Er hun ikke nydelig», hvisket hun stille og trakk det rosa teppet forsiktig til side. Han bøyde seg og kikket forventningsfullt ned på den lille bylten i vognen.

Går det virkelig an å være så liten? Så sart? Han grep tak i den lille barnehånden som stakk ut av ermet. «Hallo, lille venn», hvisket han andektig. «Mamma og jeg har allerede gitt deg et navn. Tina. Hva syntes du om det?» Han kvakk til da datteren plutselig begynte å vri på seg og utstøtte et lite vræl.

Elisabeth bøyde seg over vognen og tok den lille varsomt opp. «Ingen fare, kjære. Hun fikk mat for knapt en time siden, og kommer til å sove minst et par timer til», sa hun mens hun vugget datteren i søvn.

Henrik kremtet. «Forresten, så har vi enda en ting å feire.»

«Mener du at …?» Spørsmålet ble hengende i luften.

«Jepp!» Han løftet glasset mot henne og utbrøt stolt. «Jeg fikk tilbudet.»

«Så herlig. Du må takke ja! Men var det ikke mange andre søkere?»

Han nikket. «Det var det. Men det viser seg at alle søknader som gjelder ansettelser over et visst nivå i Pentagon, må klareres, og komiteens formann viste seg å være ingen ringere enn general David D. Whitmoore.»

«Lyder kjent.»

«Det var han som festet medaljen på meg.»

«Du mener ikke den sympatiske, firestjernersgeneralen i den flotte uniformen? Han med det sjarmerende smilet og glimtet i øyet?»

Han lo. «Han, ja! Whitmoore mente at dette var en god måte å vise sin takknemlighet på for jobben jeg gjorde på Balkan.» Han smilte skjevt. «Da kom det iallfall noe positivt ut av det jeg var med på, for å si det slik.»

Hun ble sittende et øyeblikk og betrakte ham, vel vitende om at han hadde berørt et sårt punkt. Hun lente seg inntil ham og grep hånden hans. «Det mest positive for oss alle – og spesielt for meg – var at du kom tilbake til oss», sa hun og strøk ham kjærlig over kinnet. «Og jeg vet at de har fått den beste mannen i stillingen. General Withmoore bare pushet litt på.»

Da Henrik Christie to timer senere spaserte ut hovedinngangen på Georg Washington Memorial Hospital, enset han knapt den første spede puljen av dagens besøkende. Han kjente fremdeles på lykkerusen. Han hadde ikke bare fått anledningen til å holde sin nyfødte datter i armene, men også fått et glimt av de mørke øynene da hun i noen få, uforglemmelige sekunder åpnet øynene og så på ham.

Egentlig hadde hun vel ikke det, tenkte han, men for ham virket det som om hun så direkte på ham, og vurderte hans kvalifikasjoner som far. Resultatet må ha vært drepende kjedelig, for hans nyfødte datter hadde utstøtt et høylytt gjesp, etterfulgt av et lite rap, før hun hadde lukket øynene og sovnet igjen.

Han fikk ta det som et tegn på at han var akseptert.

Han stoppet da en velkjent skikkelse steg ut av en sortlakkert limousin foran ham. Mannen lukket bildøra og kom mot ham med fremstrakt neve. «Gratulerer, Mac. Hvordan føles det?»

Henrik grep hånden hans. «Veldig bra, Joe. Men hvordan i all verden visste du at det hadde skjedd? Og at jeg var her?»

Joe Havens slapp hånden hans og ga ham et lett klapp på armen. «Og det lurer du på», svarte han og lo spøkefullt. «Jeg er CIA-mann nå, Mac. Vi vet alt. Og det vi ikke vet, får vi raskt vite.»

Henrik nikket, men før han fikk sagt mer, grep Joe ham i armen og nikket mot limousinen. «Kom igjen. Jeg har en god gammel årgang liggende i bilen og en eske med Castros beste sigarer.» Han åpnet bildøra for Henrik før han selv satte seg inn og ga en kort ordre til sjåføren. «Constitution Gardens, Bernie. Og la det gå kjapt.» Han snudde seg mot Henrik. «Det er vår, min venn. La oss å finne oss en hvitmalt benk, nyte synet av kirsebærtrærne i blomst og feire den store begivenheten.»

Henrik var usikker på om det var datteren eller jobben Havens siktet til.

Kapittel 1

«Hva med en kaffe og en liten matbit?»

Elisabeth Christie slapp tak i rosebusken og kikket bort på ektemannen som var i ferd med å avslutte klippingen av hekken. Hun reiste seg, kastet et raskt blikk opp mot den skyfrie himmelen før hun så bort på ham. «Henrik. Er du klar over at gjestene kommer om knappe to timer. Og vi er langt fra ferdige enda.» Hun himlet med øynene og så oppgitt på ham. «Og du har plenen igjen å klippe.»

Henrik møtte det protesterende blikket hennes. «Det er så, men…»

«Ikke noe men, Henrik,» skjøt Elisabeth inn og så tilgjort strengt på ham. «I det siste er du blitt mer opptatt av mat enn å få gjort det som skal gjøres her.» Hun ristet oppgitt på hodet. «Vi spiste tross alt en heftig lunsj etter barnetoget. Og nå skal du ha en matbit igjen. Si meg. Hvor er det blitt av den bolde krigeren jeg engang falt for,» fortsatte hun med et ertende blikk i de blå øynene og la hodet på skakke. «Du vet. Han med det kvasse blikket, den spenstige holdningen og med lyster et helt annet sted enn i matfatet. Og se på deg nå. Du har allerede antydning til kulemage, min kjære. Så nei. Her blir det ingen pause før vi er ferdige.»

Henrik kastet et blikk ned og måtte innrømme for seg selv at hun faktisk hadde sine ord i behold. Han hadde antydning til en kulemage og konkluderte raskt med at en avslappende livsstil de siste årene hadde satt sitt preg på ham Han ble revet ut av tankestrømmen av Elisabeth igjen.

«Og dessuten kommer Tina snart tilbake fra byen, og presangen trenger litt forarbeid. Ikke sant?»

«Jeg gir meg,» utbrøt han humørfylt og kapitulerte. Hun hadde selvfølgelig rett. Som så ofte før. Hesten sto stallet opp, men det gjensto enda noe noen små finesser før den kunne presenteres for Tina på hennes 17 års dag.

Han var akkurat ferdig med å klippe plenen da Elisabeth en time senere stakk hodet ut av vinduet og ropte over til ham. «Hun er i oppkjørselen, Henrik. Kom deg inn i stallen. Og ikke glem Robert.»

«Er i farta,» ropte han tilbake, hoppet av motorgressklipperen og løp bort til den 5 år gamle sønnen, som ga sitt bidrag til hagestellet der han trasket avgårde med den lille grønnmalte trillebåren de hadde kjøpt til ham en uke tidligere.

«Kom igjen, Robert.» Han grep gutten rundt livet og løftet ham. Trillebåren fulgte med før den glapp ut av hendene hans og falt i bakken. Henrik avskar hans ville protester med kort. «Vi må inn i stallen og gjør i stand presangen til din søster, gutten min.»

Robert hvinte frydefullt da Henrik kastet han opp på skuldrene og småløp bort til sidebygningen. Det tok ham kort tid og få bundet en gedigen, rød sløyfe rundt hesten og festet to prangende 17.mai sløyfer i bisselet. Og med et siste blikk på sitt verk, grep han Robert, løftet ham opp og satte ham opp på hesteryggen samtidig som han kastet et blikk ut gjennom den halvåpne døra og fikk øye på Tina som sto og snakket med moren. Bunaden de hadde gitt henne til konfirmasjonen satt som støpt på henne, forsterket skjønnheten og tilførte på en forunderlig måte det ektefødte i henne. Han smilte for seg selv, grep tak i bisselet med den ene hånden og et godt grep i foten til Robert med den andre og gikk mot stalldøra.

«Husk nå hva vi er blitt enige om, Robert,» sa han kastet et blikk opp på sønnens blussende og forventningsfulle ansikt. «Når jeg sier ifra roper du på Tina og gratulerer så høyt du kan. Husker du det?”

Robert nikket og den lille kroppen sitret av spenning, men all oppmerksomhet var der og da konsentrert om søsteren som sto på tunet med ryggen til. De var knapt kommet ut gjennom døra da Elisabeth oppdaget dem og grep datteren i armen. I samme øyeblikk hylte Robert ut. «Tina! Tina!» Han viftet febrilsk med armene og Henrik hadde sitt fulle strev med å holde ham. «Her er presangen din, Tina. Er den ikke fin.» I det beflippede spenningsøyeblikket glemte han helt å si det viktigste. Nemlig å gratulere.

Utropet fikk Tina til å snu seg. Et øyeblikk ble hun stående å stirre forfjamset på det overraskende synet som møtte henne. Så endelig sank brorens ord ned i henne og hun slo begge hendene for munnen og ble stående som fjetret å stirre på ekvipasjen som kom mot henne. Så med ett ble det overraskende ansiktsuttrykket erstattet av et frydefullt skrik og hun formelig snublet fremover med hendene utstrakt fremfor seg. Sekunder senere nådde hun dem. Hun stoppet opp foran faren og stirret på ham med store øynene. «Har dere kjøpt en hest til meg, pappa,» utbrøt hun og stirret nesten lamslått på ham. Henrik la armen om henne uten å slippe tak i Robert og ga henne en god klem. «Det har vi, Tina. Gratulere med dagen.» Han holdt henne fra seg. «Stallen har i noen år nå huset en lånt hest. Men nå fortjener du din egen hest.» Han smilte bredt før han avsluttet det han hadde begynt på. «Din til odel og eie.» Hun kastet seg om halsen til faren. «Herregud! Jeg vet ikke hva jeg skal si, men tusen millioner takk, pappa.» Hun slapp taket i faren og strakte hendene mot Robert. «Og tusen millioner takk til deg, lillebror.» Hun løftet Robert ned og satte ham på bakken før hun snudde seg mot hesten igjen. Et øyeblikk ble hun stående nesten andektig å se på det kraftfulle dyret før hun tok et forsiktig skritt frem og la armene rundt halsen på den. «Du er min,» hvisket hun nesten gråtkvalt. «Bare min.»

Henrik betraktet henne og tok del i hennes utilslørte glede over den overraskende presangen. Og igjen slo det ham hvordan det siste året hadde modnet datteren fra keitete ungpike til en moden kvinne på terskelen til de voksnes verden. Og ikke minst hvor lik hun var blitt Elisabeth. Men i motsetning til morens korte, lyse hår hadde Tina lagt seg til langt hår som formelig danset rundt det vakre ansiktet når hun beveget hodet. Han tok øynene fra henne og møtte det smilende ansiktsuttrykket til Elisabeth som kom gående mot dem. Sekunder senere gled hun inn i armene hans og i likhet med far og sønn fikk også moren del i Tinas høylytte takknemlighet.

To timer senere, og mens gjestene benket seg rundt langbordet på terrassen, ikledde Henrik seg grillforkleet og inntok sin plass ved grillen. Han danderte kjøttstykkene og grillspydene før han la klypa fra seg, grep glasset på det lille bordet bak ham og nippet til vinen. Det var da han registrerte den lille konsentrasjonen av svartsopp oppunder gesimsen på huset og minnet seg selv på at han burde få hele huset vasket. Og når først det var gjort, burde han nok spandere et malingsstrøk. Med god hjelp av familie og venner kunne det gjøres unna som en dugnadsjobb i løpet av en weekend, forutsatt at han fristet med øl, snaps og en fortreffelig middag.

De hadde kjøpt huset på Røysehalvøya ni år tidligere, et snaut halvår etter at han hadde avsluttet sitt engasjement i Pentagon og de kom hjem fra USA. Både han og Elisabeth hadde falt pladask for den staselige, gamle hovedbygningen som lå skjermet til inntil skogkanten med panoramautsikt over Tyrifjorden. Omkranset av bølgende åkrer gled det ærverdige, gamle huset i bondestil naturlig inn i kulturlandskapet. Jord og skog var for lengst solgt unna, og det gjenværende gårdstunets skiftende eiere hadde stort sett vært yngre mennesker med romantiske drømmer, men med liten sans for husets tidsepoke hva gjaldt renovering. Og ikke minst hvilke kostnader det medførte. De siste eierne, et yngre ektepar med ambisiøse planer om å tilbakeføre huset til dets opprinnelige stil, hadde til sist måttet gi opp, noen hundre tusen og en illusjon fattigere.

Med god hjelp av en pensjonert arkitekt og et knippe dyktige håndverkere hadde de i løpet av ett år og to millioner vel anvendte kroner fått tilbakeført våningshuset et moderne, men tidsriktig bygg. De avsluttet husprosjektet med noen hundre tusen ekstra for å få det vakre parkanlegget på den ti mål store eiendommen satt tilbake slik det engang hadde vært. Det gamle bryggerhuset hadde for lengst gitt etter for tidens tann, og hadde blitt erstattet av et nytt sidebygg, med garasjer, stall, lagerrom og gjestefløy. På motsatt side av tunet hadde de bygget et nytt, lite bryggerhus, der Elisabeth dyrket sin hovedinteresse: hagekunsten. Den lange veien opp til eiendommen med sin intakte bjørkeallé hadde blitt drenert og gruset opp, og en smijernsport med et skotsk klanskjold var blitt selve portalen inn til tunet. I rundkjøringen foran hovedinngangen ble de besøkende møtt av et vakkert rosebed, et synlig produkt av Elisabeths ferdigheter med blomster.

I samme øyeblikk kom Elisabeth og Tina ut på terrassen, begge bærende på hvert sitt brett med et utall skåler, hver inneholdende spennende småretter. Kulinariske forretter, en tradisjon som Elisabeth hadde tatt med seg fra sin ungdomstid da familien bodde i Japan, og før svigerfaren ble overført til ambassaden i Washington DC. Det var i den etterfølgende mottagelsen etter medaljeseremonien i den norske ambassaden i Washington D.C. at han møtte Elisabeth. Han smilte ved tanken. Hun hadde vært litt sjenert, men likevel med en moden sensualitet hun ikke selv var seg bevisst, og som bare bidro til å understreke skjønnheten, spesielt i måten hun beveget seg på. Han hadde falt pladask for henne, og hun hadde gjengjeldt følelsene hans. To år senere var de gift, og knapt ett år etter det ble Tina født. Og nå skulle datteren for første gang til det store utlandet alene. Både han og Elisabeth hadde ikke lagt skjul på sin stolthet da Tina ble trukket ut som en av vinnerne i den internasjonale konkurransen som ga et sommerstipend til Conservatorie National Superier de musique Paris, en tydelig anerkjennelse for hennes lidenskap for fiolinen. Elisabeths heftige protester da Tina ga uttrykk for at hun ville ha en uke for seg selv i Paris før skolen startet 20.juni ble til nød godtatt da Tina foreslo å ta med seg bestevenninnen Beate. Forslaget hadde til sist, med et godt bidrag av ham selv, fått Elisabeth endelig til å si ja. Han sukket med tanke på diskusjonene han og Elisabeth hadde hatt rundt hennes bekymring om Tinas forestående reise, men til sist hadde hun gitt etter. Han smilte for seg selv og øynene gled mot det bølgende og gylne åkerlandskapet av raps som strakte seg på vestsiden av eiendommen, en eksplosjon av farger og en vakker kontrast mot den grønne barskogen som kneiste i bakgrunnen. Men om ikke lenge ville rapsen være tresket og jordene høstpløyd, ribbet for all sin fargeprakt. Han avsluttet sin lille filosofiske betraktning om naturen, la kjøttet og grillspydene over på et fat og puttet det i varmeskapet. Øynene gled mot bordet igjen og som alltid når familien var samlet slo det ham hvilke kontraster livet hans hadde bydd på. Fra en traumatisk barne og ungdomstid hadde han noen år senere fått et trygt ståsted blant likesinnede i det militære, etterfulgt av det tette kameratskapet under operasjonene på Balkan. Men det var med Elisabeth han endelig hadde funnet roen og harmonien i livet. Han trakk pusten dypt, grep vinglasset og gikk mot de åtte som satt rundt bordet. Hans familie. Hans ankerfeste i livet.

Den vakre forsommerkvelden ble noen timer senere avsluttet med Tinas musikalske bidrag.

*

Han skvatt til da en kassevogn plutselig skiftet fil og stengte ham inne, men etter noen få hundre meter svingte sjåføren av mot Sandvika og forsvant. Tjue minutter senere kjørte han inn på fergeområdet ved DFDS og så seg om etter en ledig parkeringsplass. I samme øyeblikk som de svingte inn foran terminalbygget, fikk han øye på en plass og la rattet hardt over.

En stor, kremfarget BMW med en middelaldrende dame bak rattet hadde tydeligvis peilet seg inn på den samme plassen. Da han smatt inn foran henne, sendte hun ham et misbilligende blikk som mer enn antydet hvor misfornøyd hun var med hans mindre galante oppførsel – men med to fnisende ungdommer i baksetet som skulle, og måtte, rekke båten, hadde han ikke tid til å være galant. Han løsnet sikkerhetsbeltet, hoppet raskt ut av bilen og ga damen i BMW-en et unnskyldende smil for å bøte litt på hennes sårede stolthet.

«Kom igjen, jenter», ropte han i det samme han hentet ut begge koffertene fra bagasjerommet og grep fiolinkassen til Tina. «Vi har dårlig tid.» Han smelte igjen lokket, ga Tina fiolinkassen, tok en koffert i hver hånd og skjøv de skravlende og leende jentene foran seg mot hovedinngangen. Først da billettene var bekreftet og de gikk mot ombordstigningsslusen, følte han seg roligere. Han kunne ikke annet enn å smile av de blussende og forventningsfulle ansiktene til datteren og venninnen. Ved slusen kastet Tina seg om halsen på ham.

«Tusen millioner takk, pappa. For at du fikk oss hit, mener jeg.»

Han holdt henne ut fra seg og forsøkte å legge an en streng og faderlig tone. «Husk hva vi ble enige om, Tina.»

Hun nikket og ga ham et lett kyss på kinnet. «Ja da, pappa», sa hun og grep kofferten. «Jeg og Beate har skrevet ned alle tjue formaningene fra deg, mamma og foreldrene hennes.

«Og reiseruten er som vi ble enige om.»

«Ingen forandringer,» repliserte Tina raskt. «København i hele morgen, og mandag setter vi oss på toget til Paris og sjekker inn på studenthjemmet om kvelden.»

Han nikket tilfreds, ga dem begge en siste avskjedsklem og skysset dem inn i slusen. I øyeblikket før de forsvant om bord, løftet han armen og satte tommelen i været og vinket. Det siste han så, var datteren, som la en liksomtåre fra øyekroken ned på håndflata og blåste den til ham. Så var hun borte. Han kjente plutselig den forræderske lille klumpen i halsen og sukket. Det var første gang Tina skulle reise avgårde alene, og han forstod plutselig Elisabeths bekymring. Han ristet av seg følelsen og gikk sakte mot utgangen. Kort etter spaserte han ut gjennom de store dørene og kjente den varme junisola i ansiktet, og da han kikket opp på den skyfrie himmelen, visste han at det kom til å bli en fin sommerdag. En virkelig flott sommerdag. Da han nådde parkeringsplassen, oppdaget han til sin forbauselse at den kremfargede BMW-en sto parkert ved siden av ham.

Godt for damen, tenkte han. Da var dagen reddet for henne.

Kapittel 2

Han var på vei ut fra møterommet da telefonen ringte. Med et kort «vi snakkes senere» til Hammer fisket han opp telefonen og smilte for seg selv da han så hvem som ringte.

«Hallo, Tina!»

«Hei, pappa!»

«Alt er bra, håper jeg. Hvor er du nå?»

«Alt er bra», bekreftet Tina, og han hørte på stemmen hvor glad hun var. «Akkurat nå står vi ved det mest kjente landemerket i Paris. Gjett.»

«Da gjetter jeg Eiffeltårnet.»

«Helt riktig.» Hun gjorde et lite opphold. «Paris er bare helt utrolig. For en by.»

«Og foreløpig har dere vel sett bare en brøkdel, vil jeg tro.» Han kastet et blikk ut av vinduet og oppdaget et hvitmalt, smekkert cruiseskip stevne inn mot Oslo.

«Det har vi, og vi har allerede planlagt hva vi har lyst til å se mens vi er her.»

Han tok øynene fra skipet. «Hva med studenthjemmet? Er det bra? Takk for meldingene dine, forresten.»

«Kjempebra! Det ligger rett ved metrostasjonen og det er bare et kvarter inn til sentrum. Beate og jeg deler rom med to svenske jenter, og i kveld skal vi spise på en restaurant sammen med noen av de andre studentene, som allerede er kommet. Gunilla har vært der tidligere og sier at det er et veldig bra sted.»

«Det høres flott ut. Og la det bli med det. Ingen utskeielser senere på natten. Enig?»

«Jeg lover at vi skal være forsiktige. Og på restauranten i kveld er vi flere. Alle passer på alle.»

Han måtte innrømme at hun hadde et godt poeng. De småpratet en stund til før han la på. Da han fire timer senere satte seg i bilen og kjørte ut av garasjekjelleren på Equinors anlegg på Fornebu, så han frem til kveldens intime begivenhet. Elisabeth hadde forespeilet ham en aften med et knippe utsøkte retter med tilbehør og vin til. Og med de erfaringer han hadde fra liknende kulinariske kvelder, visste han hva resten av kvelden og natten ville bringe. Han smilte for seg selv og kjente allerede en sitrende spenning forplante seg i kroppen.

Få minutter senere var han ute på E18.

Kapittel 3

Den lille flokken av ungdommer som hadde blitt kjent med hverandre på studenthjemmet, beveget seg mot utgangsdøra mens praten gikk livlig dem imellom.

«Så du blikket han sendte deg, eller?»

«Hvem da?»

«Hvem da?» Beate himlet med øynene da hun som sistemann la sin andel av tipsen i potten på bordet. «Kom ikke og si at du ikke la merke til den megakjekke typen som satt bortenfor oss? Herregud, Tina. Han var nesten for pen til å være hankjønn!»

Begge to kniste. Tina måtte innrømme at hun hadde lagt merke til ham, og det hadde ikke gått henne hus forbi at han nå og da hadde kastet et sjenert blikk på henne. Få minutter tidligere hadde familien brutt opp, men i øynene til gutten, som var på hennes egen alder, hadde hun registrert en taus protest. Det siste hun hadde sett av ham, var den slanke ryggen og det mørke, halvlange håret. Han hadde snudd seg en siste gang. Smilet var varmt og åpent.

Så var han borte.

«Hva med han italienske gutten på nabobordet?» parerte hun raskt. «Som formelig slukte deg med blikket?»

«Jeg la merke til ham, ja.» Venninnen smilte ertende.

«La merke til ham?» Tina slo ut med armene og lo. «Du var rimelig åndsfraværende en stund, skal jeg fortelle deg. Men han var kul, da.»

«Jo da», repliserte Beate og trakk på skuldrene. «Bortsett fra den bråkete familien.»

«Typisk italiensk», svarte Tina og kastet på hodet så det lange, lyse håret danset. «Pappa sier alltid at italienerne pussig nok er de eneste som klarer å krangle høylytt hvor det enn måtte være, selv i en restaurant. Og det uten å støte noen.»

«Det har han rett i», svarte venninnen. «Hadde det vært en norsk familie, hadde det vært direkte vulgært.»

De to venninnene fulgte etter de andre ungdommene mot utgangsdøra mens de fortsatte å snakke om de to ukjente beilerne.

Til tross for at det var godt over midnatt, slo den varme sommernatten mot dem da de kom ut på gaten. Selv på denne tiden myldret det av mennesker. For duene i klokketårnet på Sacré-Coeur måtte gruppen av turister som buktet seg ned mot sentrum, være et fascinerende syn. Langs fortauet på hver side sto bilene tett i tett på typisk fransk maner: Nå og da hørtes lyden av metall mot metall da en og annen sjåfør bannende forsøkte å lirke seg ut.

De var kommet et stykke ned i gaten da Tina plutselig stoppet opp og grep Beate i armen.

«Faen! Vesken min!» ropte hun forskrekket. «Jeg glemte vesken.» Hun slapp grepet om venninnen og begynte å løpe tilbake.

«Hei, vent. Jeg blir med deg.»

Tina vinket avvergende. «Trengs ikke. Jeg er tilbake om to minutter. »

Uten å vente på svar snudde hun seg og fortsatte opp mot hovedinngangen til La Mère Catherine. Et øyeblikk etter forsvant hun inn gjennom den grønmalte hoveddøra.

Beate ble stående ubesluttsom et øyeblikk før hun så etter de andre, som allerede var kommet et godt stykke ned i gaten. Hun snudde seg og kastet et blikk opp mot restauranten, og så Tina komme ut med den gjenglemte vesken i den ene hånden. Hun holdt den triumferende opp.

Beate fulgte venninnen med øynene i noen sekunder, så begynte hun å gå sakte nedover mot de andre. Hun kastet et blikk opp på Sacré-Coeur og så den karakteristiske kuppelen avtegne seg mot nattehimmelen. De første stjernene hadde allerede kommet til syne.