TROND VERNEGG

TEKNOSTORM

EUROPA BRENNER!

GI UT BOK

Valebrokks metode. Et hjerte av gull, en neve av stål.

Trond Vernegg og Magne Otterdal 2013 © Cappelen Damm

Forbindelsene 2016 © Trond Vernegg

Granatsjokk 2017 © Trond Vernegg

Dødelig finale 2018 © Trond Vernegg

Copyright Trond Vernegg, 2019

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-832-8157-6 (ePub)

ISBN: 978-82-303-4292-3 (trykk)

Prosjektet produseres på oppdrag fra Trond Vernegg.

Alle rettigheter/ansvar for prosjektets innhold tillegges Trond Vernegg.

Henvendelser utover bestilling av produktet bes rettet til Trond Vernegg.

Produksjon Giutbok as 2019. Boken kan kjøpes i bokhandelen eller privat hos forfatter.

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale medfører erstatningsansvar og inndragning og kan straffes med bøter eller fengsel.

1

BERLIN, 4. MARS 1933

Smellene gjallet mellom oppgangens marmorvegger. Fritz Paper bråvåknet, grep den ene sengestolpen og heiste seg opp. Hva var det som foregikk der ute? Det var da aldri lyder i bygården på denne tiden av døgnet. Egentlig aldri noen tid på døgnet. Det var stillheten og den beroligende atmosfæren i bygget som gjorde at han ikke kunne tenke seg å flytte et annet sted. Og nå kom det høye lyder og smell utenfor entrédøren hans. Da han hadde summet seg, skjønte han at det ikke kunne være annet enn lyden av skudd. Vill skyting.

Klokken var knapt fem om morgenen. Han kastet slåbroken over skuldrene og beveget seg forsiktig mot entrédøren. Han rykket til og stoppet et par ganger, var nær ved å søke seg til et tryggere sted i leiligheten da det lød nye skarpe smell fra oppgangen. Nysgjerrigheten tok imidlertid overhånd, dette måtte han se. Heldigvis var døren laget av solid eketre. Han var overbevist om at skuddene ikke ville slå igjennom døren. Omsider fremme klemte han spent den enorme kroppen sin mot kikkhullet i dørspeilet og tittet ut i oppgangen.

De var i ferd med å bære noen bort på en båre. Det var redaktøren, kommunisten. Han måtte altså fortsatt være i live, men det kom neppe til å vare lenge, uavhengig om han overlevet skadene eller ikke. Tok ikke skuddsårene knekken på ham, ville kommunistens lik bli funnet i en grøftekant. Det sørget SA for. Hitlers Sturmabteilung, SA – stormtroppene som de ble kalt – hadde fått status som hjelpepoliti og regjerte gatene etter Hitlers maktovertagelse 30. januar. De brunkledde pøblene skydde ingen midler når det gjaldt å nedkjempe sine politiske motstandere. Banket dem opp eller det som verre var. Mange var myrdet og enda flere pågrepet og plassert i provisoriske oppsamlingsleirer. Der styrte volden og undertrykkelsen. Holdt Hitler seg ved makten, ville de unge SA-mennene i brune uniformskjorter snart terrorisere alle som ikke marsjerte i takt etter Hitlers pipe.

Naboen var neppe alene da de kom for å arrestere ham. Den hissige skuddvekslingen kunne bare bety at det hadde vært flere som satte seg til motverge. Tre yngre menn lå livløse på trappeavsatsen. Blod på gulvet. De var åpenbart døde. Ved siden av dem lå pistoler. Kommunistnaboens kone stod gråtende i inngangen til leiligheten vis-á-vis. Brått ble hun dyttet til side av to høye, blonde menn i sorte uniformer. Åpenbart SS. Minst et dusin unge menn i SS- og SA-uniformer kom og gikk mens en offiser brølte ut ordrer. Tre betjenter fra politiet, sikkert fra den politiske avdelingen i politihovedkvarteret på Alexanderplatz, stod passive i et hjørne. De holdt fortsatt pistolene i hendene.

Egentlig var det ingen overraskelse. Paper hadde ventet på at de skulle arrestere naboen. Mannen var en kjent kommunist, avisredaktør og medlem av Riksdagen. Hvorfor hadde de ikke tatt ham før? Kommunister og andre statsfiender skulle utryddes for enhver pris.

Noen presset fingeren mot dørklokken. Den iltre ringingen måtte allerede ha pågått en stund uten at han hadde enset den. Selv om den unge økonomidoktoren ikke hadde bodd lenge i bygården, visste han at han ble lagt merke til. Han ble alltid lagt merke til. Ikke det at Fritz Paper skapte uro eller støy rundt seg. Det var kroppen hans og den eksentriske opptredenen som tiltrakk seg oppmerksomhet. Den unge mannen var nemlig en kjempe, ikke i høyde, men i bredde. Han var ubeskrivelig fet. Dessuten var han alltid så fordypet i sine egne tanker at han knapt reagerte når noen snakket til ham.

«Herr Paper, jeg vet at du er der inne!» skrek fingeren på dørklokken. «Ikke lat som du ikke er hjemme. Åpne! Jeg plikter å melde ethvert statsfiendtlig avvik til partiet. Åpner du ikke, rapporterer jeg deg. Du har sikkert gjemt deg bak kikkhullet i døren og sett hva som skjedde med kommunisten. Skal jeg ringe partiet?»

Faen ta ham. Faen ta den lille rotta av en partitillitsmann. Tillitsmannen hadde vært ute etter den unge økonomidoktoren helt fra den første dagen han flyttet inn i gården. Han hadde sikkert allerede innlevert klage til partiet. En person som Fritz Paper, som sterkt fravek fra nazistenes idealer både når det gjaldt utseende og sportslighet, burde ikke ha lov til å bo på en så fornem adresse.

Helvetes tillitsmann! Paper innså at han hadde bannet igjen, noe han ellers svært sjelden gjorde. Den lille mannen var en prøvelse i alt han foretok seg. Det hadde han vært fra det øyeblikket han skjønte hva det innebar å ha makt over omgivelsene. Etter Hitlers maktovertagelse den 30. januar, hadde maktsyken helt tatt overhånd. Han avla etterhvert ukentlige besøk hos alle de 50 beboerne han førte tilsyn med. Han krevde å få inspisere leilighetene, og spurte og grov om alt mulig. Hvilke aviser leste beboeren? Hvem hadde vært på besøk kvelden før? Hadde beboeren observert noe spesielt ved naboen? Foretok naboen seg noe som tydet på at han var kritisk til Føreren, Adolf Hitler, eller til partiet?

Paper unnlot å åpne for skrikapen. Lot som han ikke var hjemme. Riktignok befant tilsynsmannen – Blockwart eller Hausmeister som han ble kalt – seg på det laveste trinnet i partiet. Men det begrenset ikke maktbegjæret hans. Mannen hadde ambisjoner.

Paper vurderte et øyeblikk om han skulle la være å åpne døren denne gangen også. Hvorfor skulle tillitsmannen der han bodde være av de mest nidkjære og snokete? Han slo til sist døren opp, satte øynene i mannen foran seg og stirret strengt på ham.

«Herr Paper, du har å …!» brølte inntrengeren. Paper så strengt på ham og avbrøt kaldt.

«Jeg er doktor Fritz Paper for deg, om jeg må be. Medlem av Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei, Obersturmbannführer SS, stasjonert ved SS Hauptamt, hovedkontoret. Doktor Fritz Paper for deg.» Han la spesielt vekt på doktor.

Luften gikk fullstendig ut av plageånden. Mannen krympet seg. Han hadde forulempet et partimedlem, attpåtil en høyere SS-offiser, oberstløyntnant av rang. Og en doktor. Selv i partiet krøp de for folk med doktortitler. Han innså at han nettopp hadde begått en kardinalfeil. Nå stod han i fare for å bli rapportert til partiet. Skamfull rygget han bakover.

Bak tillitsmannen så Paper at uniformerte politifolk var i ferd med å fjerne de døde statsfiendene som lå på gulvet. Likene ble brutalt løftet opp på bårer og båret ned trappen. Det gikk fort. Etter et par minutter var det bare dammene av blod som avslørte hva som var skjedd.

«Beklager herr, eh, doktor Fritz Paper. Det skal aldri gjenta seg. Aldri, aldri noensinne, doktor Fritz Paper. Jeg ber så meget om unnskyldning, doktor Paper. Heil Hitler!» kom det spakt før han forsvant ned trappen. Han rakk knapt å heve høyrearmen til den obligatoriske Hitler-hilsenen før han var borte.

Paper tok to skritt ut i oppgangen og så seg om.

Svineri!

Han kastet et blikk mot leiligheten over gangen og smelte deretter igjen døren. Dette satte nok en stopper for den overivrige tillitsmannen. Paper ville få fred, men bare en stund. Hitler og partiet hans stolte ikke på noen. Den maktsyke tillitsmannen ville slikke sårene sine, men litt etter litt ville han imidlertid gjenvinne tiltroen til sin egen betydning. Paper visste at partiet ville forlange rapporter om ham, til tross for hans høye stilling ved SS-hovedkvarteret. Partiet stolte ikke på noen; det var bare noe man måtte leve med i Hitlers Tyskland.

Først tok de kommunistene. De med posisjoner eller som hadde markert seg offentlig forsvant først. Noen få hadde klart å komme seg unna i første omgang, eller ble oversett av politiet i første runde, som Papers nabo. Men én etter én fanget Hitler-regimet dem inn, stengte statsfiendene inne i provisoriske fengsler der vold og brutalitet var hverdagen. Det ville ta tid å omvende eller utrydde kommunistene. Ved siste valg hadde nær seks millioner tyskere stemt på kommunistpartiet. Kommunistene var velorganiserte, og hadde nok forberedt seg på hva som ville skje når Adolf Hitler kom til makten, brent medlemslister og alt som kunne gi de nye makthaverne spor. Men at terroren ble så total og kom så raskt kunne selv ikke kommunistene ha forutsett.

En gammel barndoms- og skolekamerat av Paper – Harald – hadde, stikk i strid med alle instrukser han hadde fått av kommunistpartiet, betrodd ham at det var bygget opp hemmelige, kommunistiske celler over hele Tyskland. Det hadde rent over for kommunisten en sen kveld i et fuktig lag. Løsmunnetheten var kanskje utløst av behovet for å vise de nye makthaverne at de stod overfor en farlig motstander. Paper hadde bare smilt av betroelsen. Harald visste ikke at kommunistjakten var forberedt ned til minste detalj. De mange titusener NSDAP-tillitsmenn rundt om i hele Tyskland var som fluepapir for all politisk informasjon, fikk vite alt, stort og smått. Når puslespillet var lagt, kom kommunistene til å innse at de stod overfor en uovervinnelig motstander.

Telefonen kimte iltert og rev Paper ut av tankerekken. Han grep røret.

«Det er doktor Fritz Paper. Hvem har jeg gleden av å snakke med?» Stemmen i den andre enden fikk Paper til å rette ryggen.

«Det er en ære å tale med deg, herr doktor Schacht. Hva kan jeg bistå med?» stammet han omsider frem. Hjalmar Schacht, vidunderet, geniet, som alle med den ringeste anelse om økonomi så opp til, hadde tatt seg bryet med personlig å ringe en skarve nyslått økonomidoktor som ham. Stoltheten vokste i bringen. Dette skulle professorene og medstudentene på universitetet ha sett; da hadde de fått noe å snakke om. At Hjalmar Schacht ringte ham, var enda en bekreftelse på at Hitlers Tyskland var ungdommens Tyskland. Her skulle de unge opp og frem. Raskt.

«Doktor Paper, er du der? Hallo!» Stemmen var utålmodig; mannen i den andre enden av tråden var ikke vant til å vente, han krevde full oppmerksomhet fra alle han henvendte seg til.

«Ja, herr doktor Schacht. Jeg beklager. Det er akkurat skjedd noe her …»

«Møt på mitt kontor klokken tolv idag. Presis. Jeg legger til grunn at du kjenner adressen.»

Røret ble lagt på uten avskjedshilsen.

Møte med selveste Hjalmar Schacht. Hva var det den tidligere riksbanksjefen ville ham? Paper visste at Schacht i november året før, sammen med andre ledere i næringslivet, hadde sendt en skrivelse til president Hindenburg med oppfordring om å utnevne Hitler til rikskansler i Tyskland. Derved hadde de gitt et bidrag til Hitlers vei mot makten. Var Schacht på vei mot en maktposisjon i Hitlers tredje rike?

2

ZÁMEK ZBIROH UTENFOR PRAHA, DESEMBER 2017

«Nasjonalsosialismen gjenoppstår! Vi er på vei tilbake! Snart tar vi makten! Den internasjonale trosforbindelse kommer til å seire! At Donald Trump ble president i USA var bare ett steg på veien. I Bundestag-valget i Tyskland i 2017 gikk velgerne mot høyre. Overalt i Europa er det opprør mot de etablerte partiene. I valg etter valg snur folket ryggen til den etablerte eliten, til partiene som ikke lenger lytter til velgerne. I 1930 trodde de færreste at Adolf Hitler noen gang ville ta makten i Tyskland. I januar 1933 tok han den. Nå er vi tilbake. Oppstandelsen er nær!»

Forsamlingen reiste seg og klappet, overveldet av begeistring. Snart ropte alle de tilstedeværende: «Oppstandelsen er nær!» mens de klappet taktfast. Plutselig brøt en av mennene i salen ut, hevet høyrearmen og ropte «Heil!». Flere og flere sluttet seg til, hevet høyrearmen mot podiet og brølte «Heil! Heil! Heil!».

Mannen på talerstolen tok forbauset et skritt tilbake og betraktet sitt hettekledte publikum. En slik mottagelse hadde han aldri våget å tro på. Han gjorde en avvæpnende bevegelse med høyrearmen, som for å stoppe den overveldende reaksjonen. Ingen av de femti mennene i salen reagerte, og heil-ropene fortsatte.

Samtlige bar sorte hetter. Taleren og et par av hans nærmeste medarbeidere var de eneste som kjente til deres virkelige identitet. Her befant det seg bare velutdannede, godt posisjonerte menn. Alle var utsett til å spille en viktig rolle i gjenreisningen av nasjonalsosialismen i Europa. Hver enkelt var nøye utplukket, og de kom fra hele Tyskland. De befant seg i den flotte Mucha-salen på Zámek Zbiroh, et slott en times kjøring utenfor Praha. Det var Den internasjonale trosforbindelses første samling siden stiftelsen tidlig på 1940-tallet.

Trosforbindelsen ble grunnlagt i all hemmelighet allerede tidlig under verdenskrigen. Målet var å sikre at Hitlers politiske budskap overlevet selv om Hitler tapte krigen. Organisasjonen hadde i løpet av krigsårene bygget opp en stor formue av verdier konfiskert fra jøder og andre som var blitt forfulgt av Hitler-regimet. Den internasjonale trosforbindelse hadde fortsatt å samle verdier gjennom eierskap i banker og IT-firmaer etter nasjonalsosialismens sammenbrudd og Tysklands betingelsesløse kapitulasjon i mai 1945. I flere tiår stjal trosforbindelsen mikrobeløp fra nesten alle pengeoverføringer i Europa. Hele tiden støttet den høyreekstreme bevegelser og aksjoner i det skjulte, men holdt en lav profil. Tiden for nasjonalsosialismens oppstandelse var dengang langt fra moden.

I 1998 smalt det, og Den internasjonale trosforbindelse var nær ved å gå under. Politiet var kommet på sporet av den hemmelige organisasjonen da grunnleggerne Peder Krebs og Jochen von Franken var blitt myrdet i interne stridigheter. Bare en listig manøver fra superøkonomen Fritz Paper gjorde at trosforbindelsen overlevet og beholdt deler av sin enorme formue. Siden da hadde de ligget helt stille, bare ventet på at tiden skulle bli moden for nasjonalsosialismens oppstandelse. Nå var den moden.

Hvordan skulle han fortsette talen? Han var overveldet av reaksjonen fra salen. Heil-ropene hadde omsider stanset, og han følte at øynene bak de sorte hettene stirret forventningsfullt på ham. Dette var langt fra forventet. Mottagelsen var som på et vekkelsesmøte.

«Eh …» Han tok sats. «Vi vil seire! Vi tar makten, om få år styrer vi Europa!»

Igjen ble han møtt med hevede høyrearmer og heil-rop. Han gjorde tegn til at forsamlingen skulle sette seg.

«De fleste vil le eller riste på hodet av tanken på at nasjonalsosialismen igjen kommer til makten,» fortsatte han. «De lo og gjorde narr av Adolf Hitler også. Det sluttet de raskt med. Vi har tilsynelatende en lang vei frem mot målet, men de som håner oss skal få se. Om ikke lenge tar vi makten!»

Det brøt ut vill applaus.

Han tørket pannen og tok en slurk vann mens han så ut over forsamlingen. Folketaler, han? Som i vennekretsen ble regnet som en tørrpinn, en som aldri ble spurt om å si noe i sosiale sammenhenger fordi han var så kjedelig. Dette tente ham til virkelig å legge fra seg manuskriptet og tale fritt.

«De etablerte partiene er i ferd med å miste grepet om velgerne. Politikerne har opphøyet seg selv til en godt betalt elite, de sitter i en boble uten kontakt med mannen i gata. Vet ikke hva som rører seg ute blant folk. Dyrker egne privilegier. De er ferdige. Folket vil ta makten tilbake! Vi vil ikke ha det bestående, vi vil ikke ha noe nytt, vi vil ha nasjonalsosialisme!»

Fullstendig kaos brøt ut i salen. Noen huiet, andre ropte Heil, atter andre klappet. Som på kommando runget med ett en NSDAP kampsang fra slutten av tyveårene kraftfullt gjennom salen.

Vorwärts! Vorwärts! Schmettern die hellen Fanfaren.

Vorwärts! Vorwärts! Jugend kennt keine Gefahren.

Deutschland, du wirst leuchtend stehn,
mögen wir auch untergehn.

Vorwärts! Vorwärts! Schmettern die hellen Fanfaren.

Vorwärts! Vorwärts! Jugend kennt keine Gefahren.

Ist das Ziel auch noch so hoch.

Jugend zwingt es doch!

Unsre Fahne flattert uns voran.

In die Zukunft ziehn wir Mann für Mann.

Wir marschieren für Hitler durch Nacht und durch Not.

Mit der Fahne der Jugend für Freiheit und Brot.

Unsre Fahne flattert uns voran.

Unsre Fahne ist die neue Zeit.

Und die Fahne führt uns in die Ewigkeit!

Ja, die Fahne ist mehr als der Tod!

Jugend! Jugend! Wir sind der Zukunft Soldaten.

Jugend! Jugend! Träger der kommenden Taten.

Ja, durch unsre Fäuste fällt,
wer sich uns entgegenstellt.

Jugend! Jugend! Wir sind der Zukunft Soldaten.

Jugend! Jugend! Träger der kommenden Taten.

Führer, wir gehören dir,
wir, Kam’raden dir!

Unsre Fahne flattert uns voran.

In die Zukunft ziehn wir Mann für Mann.

Wir marschieren für Hitler durch Nacht und durch Not
Mit der Fahne der Jugend für Freiheit und Brot.

Unsre Fahne flattert uns voran.

Unsre Fahne ist die neue Zeit.

Und die Fahne führt uns in die Ewigkeit!

Ja, die Fahne ist mehr als der Tod!

Så skulle det altså ikke mere til for å utløse stormen, euforien. Var misnøyen med det bestående, de etablerte politiske partier virkelig allerede kommet så langt? Var det så lett å tenne ilden? Bare noen få ord, setninger han hadde slengt ut av seg mer eller mindre på impuls. Og det uten at forsamlingen visste hva som egentlig lå bak det han hadde sagt. Hva han – taleren – og noen få medarbeidere hadde klekket ut av planer. Det var altså kommet så langt at selv de mest sindige menn lot seg rive med og oppildne av noen floskler. Hvis denne gruppen velutdannede, fremgangsrike personer reagerte slik, hvordan ville da den vanlige velger motta budskapet?

Taleren følte seg hensatt til begynnelsen av tredveårene, da Hitler og NSDAP klatret mot makten. Det var slik stemningen må ha vært da der Führer, Adolf Hitler, talte. De politiske parallellene var klare. Folket var også dengang lei av makthaverne. Det strittet imot den stadig økende globaliseringen som fortrengte det nasjonale, og mot innvandringen av fremmede kulturer. Dengang som nå var det de skjøre politiske koalisjoners tid, ikke noe enkelt parti samlet nok representanter i nasjonalforsamlingen til å styre landet. Koalisjoner og dårlig fundert samarbeid fra sak til sak mellom partiene var identisk med kompromisser. Stadige nyvalg og skiftende regjeringer hadde preget begynnelsen av 1930-årene. Kom det samme til å skje igjen?

Nå, i desember 2017, nær tre måneder etter valget i Tyskland, hadde Bundeskansler Angela Merkel ennå ikke klart å stable en regjering på bena. Sosialdemokratene – SPD – skrubbet. Ville Merkel våge å skrive ut nyvalg? Neppe. Ved et nyvalg ville de etablerte partiene gå ytterligere tilbake i forhold til valget i september. Men det var ikke bare de skjøre koalisjonene som skapte politisk usikkerhet. Forholdet mellom dem som styrte og folket, ble også stadig fjernere. De seneste års politiske utvikling var begynnelsen på undergangen for dem som styrte. Fremtiden var løfterik.

Det fantes likevel ikke ett parti mannen på talerstolen og herrene i salen kunne identifisere seg med, kalle sitt eget. Partiet Alternativ for Tyskland var altfor lite høyreradikalt, og mennene i forsamlingen skulle ha seg frabedt at det ble trukket sammenligninger med Det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti (NSDAP). Det var en fornærmelse.

Det var så man kunne høre en knappenål falle. Begeistringen, Heil Hitler-ropene og sangen hadde tatt luften ut av alle. Taleren så ut over forsamlingen.

«La oss minnes dem som etablerte Den internasjonale trosforbindelse og fant heltedøden for saken,» begynte han. «SS-mennene Jochen von Franken, Peder Krebs, Ragnvald Gjone, doktor Fritz Paper og Holger Traube. To minutters stillhet med hevet arm.»

Alle reiste seg og hevet høyrearmen til Hitler-hilsen, rettet armene mot mannen på talerstolen. Han tenkte på sine forgjengere. De fem mennene hadde stiftet Den internasjonale trosforbindelse med underbrukene Den norske trosforbindelse og Den europeiske trosforbindelse allerede mens verdenskrigen raste. De hadde sett at Hitlers tredje rike kunne bli kortvarig, og lagt grunnlaget for en fremtid uten Hitler.

Dieter Hoffmann kjente en tåre på kinnet. Han tenkte på Fritz Paper, den vennlige mannen han hadde truffet et par ganger. Økonomidoktoren som hadde sørget for at det ihvertfall var tilstrekkelig kapital i behold da alt så ut til å være slutt. Like før han og Holger Traube sprengte seg selv i en bakgate i Vatikanstaten, hadde Paper kontaktet ham og sørget for at et par milliarder kroner ble reddet. Han husket den gamle mannens kortfattede instruks nesten ordrett.

Han kastet et blikk mot det enorme Mucha-teppet som hang under glasskuppelen i taket, og ble stående å dvele ved fortiden et øyeblikk før han vendte seg mot mennene som stod avventende foran ham. Først da oppdaget han at de to minuttene forlengst var gått, og at han fortsatt stod med hevet høyrearm. Han gjorde tegn til at forsamlingen kunne sette seg.

«Vi har meget å takke våre forgjengere for. Idag er nesten alle borte. Selv om ingen av oss her idag er unge, er det bare tre av oss som har opplevet der Führer, Adolf Hitler, og bare to som er gamle nok til å ha hørt ham tale.»

Hoffmann tørket pannen før han gjøv løs på fortsettelsen.

«Mange rister fortsatt på hodet når det antydes at vi – nasjonalsosialistene – en dag vil være tilbake ved makten. De etablerte – i byråkratiet, i politikken, i næringslivet – har lullet seg inn i en trygghetsfølelse. De er sikre på sine posisjoner. De har regjert for lenge.»

Han lot ordene synke før han fortsatte.

«Men de tar feil. Flertallet er historieløst. Historien vil gjenta seg, og det kommer til å skje raskt. Ved valget i september 1930 oppnådde NSDAP litt under en femtedel av stemmene, ved valget i juli to år senere, litt under 40 prosent. Oppslutningen falt til knappe tredjedelen av stemmene ved valget i 1932. Og med en tredjedel av stemmene bak seg tok Adolf Hitler makten og skapte vårt Tyskland. De etablerte politikerne falt for sitt eget grep, og det kaoset de selv hadde skapt. De hadde intet å stå imot med da NSDAPs krefter ble sluppet løs.»

Hoffmann tok en pause.

«Det er tid for mat. Vi sees i riddersalen.»

«Denne konferansen er et feilgrep. Risikoen er for stor. Vi kan ikke være sikre på at det ikke skjer lekkasjer.»

Mannen som snakket, var oppriktig bekymret. Men Karl Jürgen Schaube var alltid bekymret; det var derfor revisoren var valgt til en av de tre i ledertrioen for Den internasjonale trosforbindelse. Han analyserte alltid ned til minste detalj før han tvilte seg frem til en beslutning. Nå satt han i et møterom sammen med de to andre lederne av trosforbindelsen, formannen Dieter Hoffmann og nordmannen Christian Jørgensen. Den siste ledet underbruket i Norge.

«Slutt å mase, Schaube. Du så selv hvordan budskapet ble mottatt. Tiden er moden for å handle. Vi må sette i gang. Nå!»

Uansett hvor høyt Hoffmann verdsatte Schaube, måtte han innrømme for seg selv at revisoren av og til var så engstelig at han var nær ved å bringe Hoffmann ut av fatning. Men rett skal være rett. Han innrømmet i sitt stille sinn at det hadde vært ute med dem, hvis de ikke hadde tatt hensyn til nestlederens uvilje mot å ta risiki. Men en gang må de handle. Og nå, etter suksessen på sosiale medier, med presidentvalget i USA og valgresultatet i Tyskland i september, var tiden inne.

Schaube gav seg ikke.

«Det er ikke trygt å samle så mange mennesker vi ikke helt sikkert kan stole på. Og det er forrykt å legge møtet til et sted som dette, selv om vi har slottet for oss selv. Betjeningen kan plukke opp noe. Husk at mange tsjekkere snakker tysk. Og vi er ikke helt alene, det er stadig turister ute i borggården.»

«Jeg vil ikke ha en omkamp om dette,» freste Hoffmann. Nå er vi her. Du kjenner dessuten meget vel til hvorfor dette stedet er valgt. Det er sterke, meget sterke, symbolske grunner til det.»

«Nå, nå, slutt å krangle. Hoffmann har rett. Vi har sittet stille for lenge,» kom det rolig fra nordmannen. «Ja, det er en sikkerhetsrisiko, men vi må komme i gang. Den internasjonale trosforbindelse kan ikke holde nasjonalsosialismen i en møllpose til evig tid. Det skylder vi både forgjengerne våre, og alle dem som kjempet frem Hitlers maktovertagelse i 1933.»

Hoffmann var irritert. Det var talen hans som hadde skapt begeistring. Akkurat nå tålte han ikke kritikk, han ville ha ros. Uten ham var det ikke blitt noen konferanse.

Det var gått over sytti år siden sammenbruddet i 1945, og tiden for gjenreisning av gamle idealer var overmoden. Og så kverulerte den helvetes revisoren av en nestformann. Det var han som hadde trumfet igjennom valget både av deltagere og sted. Han hadde arbeidet med det helt alene, i hemmelighet. Hadde ikke informert de andre i ledelsen før alt var klart, og han var stolt over å ha funnet frem til Zámek Zbiroh. Stedet hadde tjent som Warszawapaktens hovedsentral for avlytting av Vesten helt til jernteppet mellom øst og vest ble borte i 1990. Kommunistene hadde strøket stedet av kartet etter sin maktovertagelse på slutten av 1940-tallet, og i over førti år eksisterte det ikke offisielt. At det var et sted for overvåkning var symbolsk i forhold til den misjon Den internasjonale trosforbindelse nå hadde. Viktigere var det at SS under krigen hadde plassert sine staber i Tsjekkoslovakia akkurat her, og det var da Zámek Zbirohs store hemmelighet ble oppdaget. Da noe avlyttingsutstyr skulle repareres, fant man raskt ut at man ikke bare kunne avlytte og overvåke i en radius på tredve kilometer, som var det utstyret tillot, men til hele Europa. Det skyldtes at åsen bak slottet var sammensatt av en helt spesiell kiseskifer og en like spesiell type kvartssammensetning. Zámek Zbiroh ble SS’ øre mot verden.

«På tide å begynne igjen?» Christian Jørgensen så spørrende på de to andre mens han tredde på seg hetten.

«Våre forgjengere gjorde en fantastisk innsats for å fjerne fiender av nasjonen og partiet, da de kom til makten i 1933. De ryddet vekk kommunister, sosialdemokrater, fagforeningsfolk, homoseksuelle, jøder og andre samfunnsfiender,» begynte Hoffmann med en gang han hadde inntatt talerstolen.

«Men identifikasjonen av skadedyrene ble aldri perfekt, man fant ikke frem til alle. Og identifikasjonen av hvem som skulle elimineres tok tid. Alle opplysninger måtte innsamles og behandles manuelt, med de feilkilder det innebar.»

Hoffmann så at forsamlingen lyttet oppmerksomt til budskapet hans; han kunne ikke registrere en eneste person som fiklet med mobiltelefonen sin. Interessen var intens.

«Vi behøver ett parti. Én fører. Én organisasjon. Og virkemidler.» Han hevet stemmen.

«Ingen av de eksisterende partiene duger. Vi må stifte et nytt parti. Et som ligger innenfor den tåpelige lovgivningen her i landet som forbyr nasjonalsosialismen. Partiet vårt skal være lovlig utenpå, men brunt inni. Og vi må ha en fører …,» han nølte et øyeblikk. «En fører som kan ta opp arven etter den store Adolf Hitler.»

Så han egentlig innerst inne seg selv som den nye føreren? Tanken hadde slått ham tidligere, det var tross alt han som ledet Den internasjonale trosforbindelse. Inntil idag hadde han bare ristet på hodet når tanken slo ham, men med den begeistringen han var møtt med idag … Kanskje det likevel kunne bli en realitet.

Det ble litt uro i salen. Alle ventet på fortsettelsen.

«Vi har idag ingen organisasjon som er bygget for kamp. Den må bygges opp fra grunnen av. Adolf Hitler samlet Tysklands beste organisasjonstalenter. Det skal vi også gjøre. Og vi må gjøre det raskt. Vi må tiltrekke oss de dyktigste av de unge, akkurat slik våre forgjengere gjorde. I tillegg skydde de ingen midler for at nasjonalsosialismen skulle seire. Det var jøder og forrædere som ledet til Det tredje rikets sammenbrudd i 1945.»

Forsamlingen mumlet anerkjennende.

«Idag har vi hjelpemidler våre forgjengere ikke hadde. NSDAP bygget gjennom tillitsmennene opp et finmasket system for å fange opp alle fiender og opposisjonelle. Det var uhyre krevende, og altfor mange slapp unna eller ble fjernet for sent. Nå ikke bare står vi foran, men er inne i, en helt ny tid. Aldri før er det i så stor skala bevist at de elektroniske sporene vi legger igjen alle steder, i sosiale medier og på smarttelefoner, kan brukes til å påvirke utfallet av en sak, slik det gjorde ved presidentvalget i USA i 2016. Dette åpner enorme muligheter for oss. Vi kan samle inn og bearbeide informasjon på et øyeblikk, definere mål og handle. Nøkkelen er sosiale medier og databehandling. Hver enkelt bruker legger gjennomsnittlig igjen 4.000–5.000 spor. Ut fra disse sporene kan vi fastslå hvem fienden er, og handle.

Vi tar i bruk biometri, bruker teknologien til å lese menneskets innerste tanker ved å tolke reaksjonene i ansiktsuttrykkene deres. Vi kan med stor sikkerhet fastslå politisk tilhørighet, etnisitet, seksuell legning og annet som gjør at vi kan slå ned på nasjonens og partiets fiender med knusende kraft, uten at målpersonene har tid eller mulighet til å unnslippe. Vårt apparat kommer til å bli langt mere effektivt enn Gestapo noensinne var. Og vår treffsikkerhet kommer til å være 100 prosent. Ikke en eneste fiende av partiet vil slippe unna.

Men avsløring av fiender er bare én side av de teknologiske mulighetene. Den internasjonale trosforbindelse har allerede verktøyet klart, vi har investert enorme summer. Det redskapet vi besitter kan også benyttes til adferdsstyring ved å belønne ønsket opptreden, og ved å straffe den som handler i strid med partiets preferanser. Når det gjelder IT var vi en pioner, vi la grunnlaget allerede under krigen. Vi har erfaringen og vi har oppdaterte kunnskaper.»

Forsamlingen brøt ut i bravorop. Alle klappet. Dette var fremtiden. Parti, organisasjon og effektive verktøy.

3

BERLIN, MARS 2018

Ansiktet som møtte ham i speilet var ikke vakkert; heller direkte jævlig. Speilbildet var ekkelt, frastøtende. Synet gjorde ham kvalm. Joachim hadde mest av alt lyst til å knuse glassveggen over servanten foran seg. Han vendte seg bort, så ned i gulvet og lot seg sige ned på toalettet. Han enset ikke at lokket ikke var slått ned, og at han satte seg rett på det kalde porselenet.

Han la hodet i hendene og gråt. Kroppen var ikke bare kvapset; han var fet. Brystene var i ferd med å anta kvinnestørrelse. Men det var ikke kroppen, formet av vellevnet og preget av hans fysiske alder som fikk det til å vende seg i ham. Det var ansiktet. Kirurgen som hadde lappet sammen Joachims ansikt hadde hatt rett i slengbemerkningen sin den gangen på sykehuset tyve år tidligere. «Dette er ikke bra for kosmetikken,» hadde han kynisk konstatert.

«Jeg kan ikke se slik ut. Det må da finnes en plastisk kirurg som kan reparere noen av skadene. Alt sammen skyldes Den internasjonale trosforbindelse. Det var den som lemlestet meg. Hadde ikke onkel Peder presset meg inn i nettet sitt var det aldri skjedd. Først myrdet opprørerne i trosforbindelsen onkel Peder. Så skulle de presse meg for opplysninger. De brøt seg inn i leiligheten min og skar et dypt sår i kinnet mitt for å få meg til å snakke.»

Det endte alltid med en krangel når Joachim tok opp dette temaet, og ofte orket ikke Tilo å høre ektemannens klaging om at han ikke hadde røpet noen av hemmelighetene til overfallsmennene, og at prisen for å tie hadde vært umenneskelig høy. Og så, helt til slutt, den velkjente sluttreplikken, «Jeg er dømt til å leve med et vansiret ansikt resten av livet. Hvorfor er det ingen som stiller opp for meg?»

Joachim hadde lovet seg selv å følge det psykologen hadde prentet inn i ham: «Se deg aldri i speilet. Speilbildet vil gjøre deg fysisk syk og fremkalle gamle og redselsfulle minner.»

For et kvart århundre siden, før han var havnet i Den internasjonale trosforbindelse, syntes både han selv og andre at han var kjekk. Nå, i en alder av 52, var han merket for livet. Han tenkte på hvor mye tid han hadde brukt for å fremstå som perfekt og attraktiv ned til siste hårstrå. Hvor opprømt han ble hver gang han la merke til at noen snudde seg etter ham eller prøvde å sjekke ham opp. Joachim hulket.

Onkel Peder, det sorte nazifåret i familien, hadde skylden for katastrofen. Onkelen hadde oppsøkt ham i Aulakjelleren for å knytte kontakt med sin jusstuderende nevø, allerede tidlig i Joachims studietid. Møtet i Aulakjelleren ble innledningen på et helvete for Joachim. I den første tiden hadde onkel Peder vært vennlig og innsmigrende. Støttet nevøen med penger og sjarmert ham med spennende beretninger fra krigen og livet sitt. Så endret det seg gradvis. Onkelen begynte å presse og tyrannisere ham; en gang hadde han til og med gått så langt som til å misbruke Joachim seksuelt. Han hadde kjempet imot, sågar prostituert seg og solgt sex til utenlandske forretningsmenn for å skaffe penger til å komme ut av onkelens stålgrep. Det viste seg nytteløst. Flukten inn i alkohol og narkotiske stoffer gjentok seg stadig oftere, og ble mer desperat. I mange år.

Helt frem til den dagen i januar 1998. Da kom det beskjed om at onkel Peder var død. Joachim jublet, han hadde feiret at han var fri og at han nå var sluppet unna all faenskapen. Det motsatte skjedde; alt var bare blitt verre.

Joachim foldet hendene, men brakk seg ved berøringen av fingerstumpen. Han var kommet borti det som var igjen av ringfingeren. Berøringen vekket til live torturen han hadde vært gjennom. Kidnapperne hadde klippet av ham halve fingeren for å få ham til å snakke under opprullingen av Den internasjonale trosforbindelse. Det skjedde bare noen dager etter at overfallsmennene hadde skamfert ansiktet hans.

Han rakk å skrike før oppkastet sprutet utover gulvet. Han falt fremover og enset ikke at han slo hodet i badekaret.

«Joachim, Joachim, hva er skjedd?» hørte han Tilo rope. Ektemannen hamret på baderomsdøren. «Hva er det med deg? Få tak i en ambulanse, han er helt borte.» Tilos stemme lød langt borte fra.

Hvem snakker han med, undret Joachim før han besvimte. De var jo alene i hotellsuiten på Pullmann Berlin Scweizerhof.

Tilos kropp var krøllet om ham da han kom til seg selv. Hva var skjedd: hvor lenge hadde han vært borte? Varmen fra Tilo gjorde Joachim trygg.

«Tilo? Hvor er jeg, vi? Hva skjedde?» Joachim vred på seg og ville sette seg opp. Han kjente at han var fullstendig utmattet.

«Joachim, forsøk å slappe av,» hvisket han. «Du besvimte. Fikk et av angstanfallene dine. Jeg burde skjult speilveggen på badet, hengt et laken over det med en gang vi sjekket inn. Jeg vet jo godt at du ikke makter å se ditt eget ansikt. Jeg beklager, Joachim. Jeg er lei for det.» Tilo klemte ektemannen enda hardere inntil seg, og kilte ham lett på kinnet. «Forsøk å sove litt, du er trygg nå.»

Joachim sovnet utmattet i Tilos armer; han enset ikke smerten i hodet etter fallet.

«Et akutt angstanfall. Du er i god form, fysisk.» Legen nølte litt, som om han ville legge til noe, før han fortsatte. «Men du trenger ro og hvile. Ikke utsett deg for anstrengelser» lød formaningen. Legen rakte Joachim et glass med beroligende piller. «Ta disse til du føler deg bedre. Men ikke flere enn to om dagen, dette stoffet kan slå ut en elefant. Og sørg for jevnlig legetilsyn inntil videre. Du kommer deg over dette.»

De satt i suiten på hotellet. Joachim, Tilo og legen. Det var gått tolv timer siden Joachim besvimte foran speilet på badet. Han hadde sovet helt til Tilo forsiktig vekket ham og meddelte at legen var der.

Hva var det forresten ektemannen hadde stresset med? Joachim hadde lagt merke til det allerede da han vekket ham; Tilo skrev på en SMS med høyrehånden, mens han varsomt ristet Joachim våken med den venstre. Den siste timen hadde han hele tiden vært opptatt av telefonen sin. Nye SMS’er plinget stadig inn, og Tilo svarte med en gang. Han hadde også flere ganger forlatt stuen og forsvunnet inn på soverommet for å ringe. Dette lignet ham ikke. Hans oppmerksomhet var nesten alltid hos Joachim, og det var nettopp det og Tilos sinnsro og trygghet som gjorde at Joachim følte seg så bundet til ham. Det måtte være skjedd noe dramatisk. Eller? Var det Joachims tilstand som gjorde ektemannen så stresset? Hadde angstanfallet bragt ham helt ut av fatning? Tanken skremte Joachim; han visste hvor bestemt og insisterende Tilo ble når han følte at det var fare på ferde for ham. Kanskje han rett og slett ville bestemme at de skulle avbryte den lenge etterlengtede ferien i Berlin og reise hjem til Oslo? Joachim ble redd og begynte å gråte igjen. Enda en pille fra pilleesken forsvant inn i munnen; legens formaning om ikke å ta for mange var glemt, og han ble trukket inn i søvnen igjen.

«Joachim, Joachim! Du må våkne!» Tilo holdt et hardt grep i skulderen hans, han kløp. «Joachim, våkn opp,» kom det strengt. «Har du klart å smugle i deg flere piller enn du fikk beskjed om?»

Joachim strittet imot, han ville ikke våkne. Søvnen var så behagelig og fredfull. Han svevet inne i en myk sky, enset intet av det som foregikk rundt ham.

«Joachim! Slutt! Nå våkner du! Jeg får deg innlagt dersom du begynner med overdoser igjen.»

Den plutselige ørefiken sved skikkelig, og han enset knapt hva som skjedde før han befant seg i sittende stilling i sofaen. «Eh, hva mener du? Jeg er bare så søvnig. Hvorfor er du så sint,» pep han.

Tilo lente seg over ham. «Ikke forsøk å lure meg Joachim, jeg kjenner deg for godt. Ikke glem at jeg kan alt om rusavhengigheten din.» Han satte seg ved siden av ham i sofaen, grep høyrehånden hans og holdt den i et hardt grep. Han var alvorlig, og så bekymret ut da han begynte å snakke.

«Joachim, jeg er usikker på om jeg bør si det jeg nå skal si, trekke deg inn i noe som kan utløse et tilbakefall. Du kan gjerne si nei, at du ikke vil bli involvert i dette. At du heller vil reise hjem til Norge. Selv har jeg ikke noe valg.»

Tilo var dypt bekymret. Han visste at Joachim fungerte helt normalt til daglig, men ble han stresset, skulle det ikke mye til for å utløse et tilbakefall. Posttraumatisk stress, kalte legene det.

Joachim begynte å skjelve igjen. Tårene rant. Var det noe galt dem imellom? Han følte at de hadde det så bra sammen. Tilo så at Joachim var i ferd med å få en reaksjon, og la armene omkring ham og knuget ham inntil seg.

«Det er inntrådt noe alvorlig, svært alvorlig,» begynte han. «Det har ikke noe med forholdet oss to imellom å gjøre,» skyndte han å legge til da han så hvor redd Joachim ble. «Den internasjonale trosforbindelse er tilbake. Faenskapen har gjenoppstått.» han skalv i stemmen og var på gråten. Ordene måtte kjempes frem.

Den internasjonale trosforbindelse? Joachim holdt på å besvime igjen, ved å høre navnet på sitt livs mareritt. Utpresning, kidnapping, vold og terror. Tortur og drap. Det kunne ikke være sant. Den internasjonale trosforbindelse døde da virkelig for tyve år siden, i 1998. Var Den internasjonale trosforbindelse tilbake? Kunne de utholde det, overleve det? Skulle de gjenoppleve helvetet nok en gang?

«Jeg vet ikke stort, men konklusjonen er sikker. Den internasjonale trosforbindelse er tilbake. Hva det betyr, vet ingen ennå.» Tilo snakket lavt med skjelvende stemme. Han var like redd for fremtiden som Joachim.