Eirik Wekre

Operasjon Snøhvit

Spenningsroman

Operasjon Snøhvit

Copyright © Eirik Wekre 2018

Omslag: Goliat Forlag AS – Thea Dahlgren

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788283281644 (ePub)

ISBN: 9788283990041 (trykk)

HEGE TØNNESEN SERIEN:

Operasjon Snøhvit (2008)

Operasjon Isbjørn (2009)

Operasjon Høye Nord (2010)

Trollmannens læregutt 2012

Fuglefangerne (2014)

Inkognito (2015)

Alias (2019)

ANDRE BØKER AV EIRIK WEKRE

Spill uten regler (2005)

Terbovens liste (2006)

Vi nordmenn er i den lykkelige situasjon at vi sitter med store rikdommer i oljefond, og ennå pumpes olje og gass i store mengder opp fra havbunnen uten for kysten vår. Disse rikdommene er våre, blant annet takket være utfallet av Havrettstraktaten i 1982. I Operasjon Snøhvit har jeg villet vise hva som kunne ha skjedd i det velstående Olje-Norge. I den sammenheng har jeg funnet det uungåelig å peke på den avgjørende rollen som vår avdøde havrettsminister Jens Evensen. Når det gjelder den fiksjonsverdenen som presenteres i denne boka, er det imidlertidig riktig å understreke at de moralske betenkligheter som er tillagt Jens Evensen i hans senere virke som folkerettsdommer ved Den internasjonale domstolen i Haag, og de hendelser jeg i den forbindelse lar utspille seg, er et produkt av min fantasi, og ikke har noe med virkelige personer og hendelser å gjøre. Og helt til slutt: Om noe her skulle tyde på det motsatte, så har jeg den største respekt for Jens Evensen og det arbeide han nedla i alle forhandlinger om Norges rett til naturressurserne i havet.

Oslo 12. 02.08

Eirik Wekre

Han smalt jerndøren igjen bak kollegaen og låste den. Enda et skritt nærmere målet. Planen han innerst inne aldri hadde trodd ville lykkes var i ferd med å gjøre nettopp det.

Erkjennelsen ga angstskruen i ham enda en omdreining. Hodet var kokvarmnt, han pustet tungt. Samtidig kjente han en barnslig stolthet, de tekniske løsningene hans hadde så langt fungert slik han hadde lovet. Han fikk en ny tanke og tok et skritt fremover. Suksessen betød en ny mulighet for ham. Nytt håp.

Inne fra maskinrommet ropte kollegaen. Han skjønte hva som holdt på å skje og bønnfalt ham om å avbryte forehavende. Appelerte i rask rekkefølge til hans fornuft, ære, samvittighet, kollegialitet… ”Det er ikke for sent å snu!” Hendene smalt mot innsiden av døren.

Hysteriet traff en streng i ham. Han stanset mens tankene nok en gang raste gjennom de samme banene. Hjertet løp fortere enn han tålte. Selvfølgelig var det for sent å snu, den grensen var krysset for lenge siden! Han ignorerte ropene, kjempet seg ned korridoren og bort til pulten sin. Kastet et raskt blikk på skjermen.

Systemet var rede til overføring, bare den endelige autorisasjonen gjensto. Med raske fingre endret han addressaten, anmodet interbanksystemet om Personlig Tilgangskode I og fikk den. Hendene skalv da han knastet koden inn. Svettedråpene trillet fra hårfestet, kilte ham i øyekroken og dryppet ned på tastaturet.

Mens han ventet på bekreftelse tok han inn arbeidsplassen rundt seg for siste gang. Tiårs slitasje hadde farget det en gang lyseblå gulvteppet mørkegrått, kontormøblene var slitte og umoderne, men tårnene med servere, routere, svitsjer og kabler – alt var nyeste versjon. De mørklagte dataskjermene overalt i rommet… Han husket at den gamle sentralbanksjefen hadde kalt kontrollrommet for Norges finansielle hjertemuskel. Den gang hadde de brukt hullkortmaskiner og telex. Lenge før oljefondet. Hjertemuskelen hadde vokst til rene oksehjertet siden den gang, mens hans eget hjerte… Han la hånden på brystet og kjente hvordan det løp løpsk. Det kunne svikte ham når som helst. Han var for gammel til dette. Alt for gammel.

Systemet meldte at koden var godkjent. Han flyttet seg over til pulten ved siden av, skjøv papptallerkenen med det tørre kakestykket til side, og tastet inn kolleglaens Personlig Tilgangskode II. Ute i gangen hørte han fjern banking. Ropene hadde gitt seg.

Kode II ble også godkjent. Ready for transfer. Ja, det kom til å fungere. Han trykket sendingen av gårde uten å nøle. Holdt pusten. Ti sekunder bekreftet mottakeren. Det fungerte.

Han pustet ut, slettet sporene av sendingen og skyndte seg ut. Han sjekket klokken mens heisen sank helt ned til ham. Nå hastet det. Ut av banken. Ut av Norge. Oksehjertet kom aldri til å tåle et slikt blodtap. Landet ville aldri bli det samme.

MANDAG 1. JANUAR 2008

Tillit er nøkkelen til forræderi.

1

De sto og betraktet nyttårsfyrverkeriet fra verandaen da strømmen forsvant. Frogner-gårdene ble mørklagt, men rakettene fortsatte å farge himmelen.

Hege Tønnesen trakk dunjakken tettere om seg. Det var tretten kuldegrader og en svak vind bet i kinnene. Hun kunne ikke huske å ha sett et større fyrverkeri noen gang. Ingen lot til å bry seg om forbudet mot oppskyting i sentrum. Selv hadde de nøyd seg med stjerneskudd, men resten av nabolaget hadde handlet eksplosiver uten budsjett. På gatetunet under dem hadde et selskap unge voksne etablert seg som et batteri artillerister.

Et høyt skylag skygget for månen. Uten fyrverkeriet ville det vært beksvart nå. Hege trakk kaldluften inn i dype drag, forsøkte å dra seg opp av rødvinsrusen. Med ett var sansene hennes vidåpne. Det var ingen lyståke å se i noen retning. Det virket som om strømmen var gått i hele byen. Var nettet blitt overbelastet? Hege kjente scenariet fra beredskapsøvelser i Politiets sikkerhetstjeneste: Oslo var helt avhengig av strømmen som kom fra andre deler av landet. I verste fall kunne utfallet av et sammenbrudd i en trafostasjon skape en kjedereaksjon som slo ut hele byen.

Hun kikket ned på armbåndsuret hun hadde fått av Yngve til jul. Strømmen var gått nøyaktig klokken tolv. Kunne det være en datafeil? Ved overgangen til år 2000 hadde mange fryktet at kritiske datasystemer ville kollapse, at fly skulle falle i bakken. Det hadde ikke skjedd. Hun så ingen grunn til at 2008 skulle representere noen tilsvarende tekniske utfordringer.

Yngve lente seg inntil henne og avbrøt tankene. «Hege, nå skåler vi for det nye året!» Han holdt frem champagneflasken for å skjenke.

«Takk, jeg tror det holder,» sa hun mens uroen steg i henne.

«Kom igjen …»

Hun la hånden over glasset sitt.

«Er det noe i veien?»

Hun skulle gjerne tømt flasken, satt på dansemusikk og fortsatt festen. Det hadde vært en særdeles hyggelig kveld, den første på uker, faktisk. Yngve og Paul hadde servert en strålende festmiddag og oppvartet henne med gjøglerier og rødvin. Hun hadde ledd så tårene trillet, og nesten klart å glemme de siste ukenes unntakstilstand på jobben.

Men nå var stemningen ødelagt for hennes del. Den evige frykten for å ha oversett noe bygget seg opp i henne. Jobben hennes var å ta alle trusler på alvor, alt som kunne utgjøre en fare for rikets sikkerhet. Nyttårsaften eller ikke.

«Vi må bli flinkere til å nyte livet.» Yngve slo armen ut i en stor bue mot fyrverkeriet. «La oss ha det som nyttårsforsett!» Han drakk av glasset. Fra gaten lød latter og sang, brunsthyl fra fulle unge menn, en flaske som ble knust mot brosteinen.

«Jeg henter en lykt,» sa hun og gikk inn og slengte dunjakken over en lenestol. I spisestuen brant ennå stearinlysene. Hun tok ett med ut på kjøkkenet. Lommelykten lå ikke på plassen sin i skapet. Hege tenkte etter. Hun hadde sist sett lykten på loftet. Hun bannet lavt, grep loftsnøkkelen og gikk ut i baktrappen. Idet døren gled igjen bak henne, kjente hun kulden mot de bare armene. Hun holdt lyset med én hånd, skjermet flammen med den andre. Matlukt fra etasjene under drev opp. En tung blanding av rosenkål, kalkunstuffing og thaikrydder. Trinnene var bratte å forsere med høye hæler og cocktailkjole. På toppen åpnet hun loftsdøren med albuen og trådte inn på det slitte tregulvet.

Takhøyden på fire–fem meter ga loftet en egen atmosfære. Det var trekkfullt og kaldt, men stille. Et og annet rakettblaff søkte inn gjennom skråvinduet. Hun ble stående et øyeblikk og lytte. Lyden av rakettene var dempet og fjern her oppe. Det var hit hun søkte tilflukt når Yngve og hans datter Amelia hadde en av sine kontroverser.

Hege tok et skritt fremover. Et plutselig vinddrag blåste ut flammen. Alt ble svart. Fyrstikkene lå igjen nede på kjøkkenet. Hun trakk pusten og følte seg frem til en av de sprø, gamle tørkesnorene. Den førte henne gjennom mørket til den innerste boden. Hælene klapret hult mot gulvbordene, lyden ga gjenklang i murveggene.

Hengelåsen hang i beslaget, men var åpen. I boden hadde Yngve en kasse med støvete taxfree-flasker stående under skråtaket. Hadde Amelia forsynt seg før ungdomsfesten og glemt å låse etter seg?

Hege famlet seg frem langs veggen og støtte borti fjellskiene som sto lent opp mot nettingen. Hun husket den månelyse kvelden hun og Yngve hadde feid over Bygdin til Eidsbugarden med de to Alaskan Malamute-hundene hennes i sele foran. Den kvelden var de blitt sammen. Hundene hadde hun måttet overlate til trekkhundklubben i Enebakk, der hun bodde tidligere. Hun hadde ikke samvittighet til å ha dem i en byleilighet. Hun savnet dem, savnet å fare gjennom Marka med de to hengivne turkameratene halsende foran i sporet.

Hun famlet seg frem til knaggen der hun sist hadde sett lykten. Der var den! Hun studerte flaskene i lyskjeglen, men kunne ikke avgjøre om noen manglet. Antagelig fylte Amelia på vann for ikke å bli oppdaget, slik Hege hadde gjort da hun var på samme alder. Hun kjente igjen mye av seg selv i Amelia. Jenta var tidlig utviklet og skikkelig utspekulert. Hun kunne snakke faren sin trill rundt. Hege hadde advart ham, men til liten nytte. Og som «pappas nye dame» passet hun på å ikke blande seg for mye i oppdragelsen.

Hege låste boden og trippet forsiktig ned trappen. Nede i entréen fant hun også gravlykten hun hadde tatt med hjem da hun stelte foreldrenes grav dagen før. Hun tente lykten og tok den med ut på verandaen.

Yngve og Paul sto og betraktet en rosa, sprakende sol som hang over høyhuset i Bygdøy allé. Barndomsvennene minnet henne et øyeblikk om hyrdene i Juleevangeliet. Rakettoppskytingen var på hell, flokken nedenfor var stilnet, som i respekt for mørket – eller av frykt.

«Jammen ble det mørkt!» lo Yngve. Tennene hans var mørke av all rødvinen. Han tok lommelykten og gikk for å hente en ny flaske.

Hun sjekket klokken på ny. Byen hadde vært uten strøm i ti minutter. Strømbrudd var sjelden kost. Hun kunne ikke huske om strømmen noen gang hadde vært borte så lenge i hele byen. Paul merket uroen hennes. Han satte glasset fra seg og holdt rundt henne. «Takk for at jeg får feire med dere.» Han kysset henne lett på kinnet.

«Bare hyggelig,» sa hun oppriktig.

Det ville blitt stusslig med bare Yngve og henne. Det var Paul som hadde introdusert dem for hverandre, og han var blitt like mye hennes venn som Yngves.

Han pekte mot høyhuset. «Visste du at jeg jobbet der i to år?»

«Nei. I Norsk Hydro?»

Paul nikket. «Jeg var konsernjurist før jeg kom inn på aspirantkurset.»

De ble stående og se på det avtagende rakettregnet. I vinduene rundt dem ble flere vokslys tent.

Hege trodde Paul bestandig hadde vært i Utenriksdepartementet. Han var den fødte diplomat; profesjonell, omgjengelig, språkmektig og kunnskapsrik. Og han hadde ennå det skøyeraktige glimtet i øynene som gjerne slukner hos mer etablerte menn. Paul hadde bodd i nabolaget med en mann i tolv år, men samboeren hadde forlatt ham halvannet år tidligere. Siden var Paul blitt husvarm hos dem.

Yngve kom ut igjen, men uten vin. Han studerte mobiltelefonen. «Jeg kommer ikke gjennom til Amelia.»

«Alle sender meldinger nå,» sa Paul.

«Men det ser ut som hele nettet er nede.» Yngve fingret nervøst med apparatet. «Jeg oppdaget at hun hadde sendt meg en melding i ellevetiden. Hun følte seg ikke bra.»

«Vet du hvor hun er?» spurte Hege.

«Jeg tror festen er på Skillebekk et sted …»

«Strømmen kommer nok snart tilbake,» sa Paul, men stemmen var uten overbevisning. Han var bare en mørk silhuett mot rekkverket.

Hege gikk inn og fant sin egen mobil. No network. Hun prøvde å ringe kontoret på fasttelefonen, men fikk ikke summetone. Hun ble stående i villrede. Igjen kom uroen over henne. Det skulle da være nødstrøm på telefonsentralene?

Jostein Tofte hadde nattevakt på markedsovervåkingen i NBIM; Norges Bank Investment Management, forvalteren av Pensjonsfondet. Fra kontoret i tyvende etasje på Canary Wharf hadde han formidabel utsikt til fyrverkeriet over London. Men nå var forestillingen over, og han hadde tre dataskjermer å se på. På flere Asia-børser var første januar en vanlig arbeidsdag. NBIMs eget Shanghai-kontor var under etablering, neste år ville det inngå i Market watch-apparatet og eliminere behovet for nattevaktene i London.

Skjermbildene var tettpakket av grafer og tabeller med tekstkoder og tall i rødt, blått og sort. Takten i bevegelsene økte gradvis; markedene var i ferd med å våkne.

Tofte følte et sting av tomhet. Han sukket og stirret på et punkt i luften. Her jobbet han tretten og fjorten timer om dagen, forsøkte å følge med på markedene, kjøpte og solgte papirer, men stadig mer av tiden gikk bort til personalsamtaler, rapportering, ledermøter … Portefølje-verdien kunne endres med milliarder i løpet av sekunder. Hva om han satt og fylte ut reiseregninger mens kursene stupte?

Han hentet seg en kopp kaffe og fant frem en bok moren hadde gitt ham til jul. Han hadde lest en halv time da han kikket opp. Ingenting spesielt på de to første skjermene. På den tredje viste et lite rødt søylediagram at det var omsatt et langt større volum av amerikanske og europeiske statsobligasjoner enn normalt. Omsetningen var fordelt på flere børser.

Tofte klikket seg videre. Studerte handlemønsteret. Når en slutning var gjort, fyltes køen av salgsordrer umiddelbart opp på nytt. Maskinhandel. En stor aktør var i ferd med å lette seg skikkelig.

Kursene sank svakt, men bestemt.

Kjøpsmulighet. Han grep telefonen.

Så husket han at posisjonene var låst i forbindelse med årsoppgjøret. Bare se, ikke røre.

Tofte leste videre i boken. Blikket vandret stadig opp på den høyre skjermen. Maskinhandelen fortsatte. Snart var volumet større enn for en normal uke. På én time!

Det måtte være en teknisk reaksjon på årsskiftet. Indekstilpasninger, endret aktivaallokering, eller kanskje en stor aktør hadde hamstret vestlige obligasjoner for å drive opp kursene før årsskiftet – det var de kursene som bestemte bonusene – og nå måtte redusere posisjonen. Kanskje det var nye regnskapsregler et sted? Noe som hadde gjort det fornuftig å holde på papirene til over årsskiftet, og så selge.

Men hvorfor dumpe dem på denne måten? Det var en idiotisk måte å selge på. Verdifallet var nå nesten en hel prosent. Det ville smitte over på de vestlige børsene når de åpnet, og senke verdien av Pensjonsfondet.

Tofte gikk igjennom nyhetsoverskriftene. En tidlig markedskommentar fra Reuters var det eneste av interesse:

«Klart kursfall i uvanlig likvid obligasjonsmarked. ’Maskinhandel uten klar årsak,’ sier markedsobservatører.»

En svak uro bredte seg i mageregionen. Jobben hans var å forstå hva som foregikk.

Instinktivt grep han telefonrøret. Men det var ingen å ringe. Ingen å diskutere med. Ingenting han kunne gjøre.

Hege lyttet igjen og hørte ungdommer som ropte og lo. Hun banket på døren til leiligheten i tredje etasje. En gutt åpnet døren. Han var i bar overkropp og myste med blanke øyne mot lyskjeglen fra stavlykten Hege hadde hentet i bilen, mens han skjermet øynene med den ene hånden. I den andre holdt han en halvflaske blå Smirnoff. Et grønt erteskall hang fast på fortennene.

Hun flyttet lyset, lot ham se henne.

«Er Amelia her?»

Han tok en slurk av flasken. «Amelia … Er hun pen?»

Hege blåste pusten langsomt ut mellom leppene og ropte etter Amelia inn i mørket.

Dette var den sjette ungdomsfesten de hadde lett seg frem til. Klokken var nesten halv tre og fortsatt ingen Amelia. Og ingen strøm. Hege var frossen og engstelig. Utenfor var det så mørkt at folk støtte borti hverandre. Gatene var dekket av et forrædersk islag. Yngve var og så etter Amelia i en gård på andre siden av gaten.

Gutten i døren satte flasken fra seg og begynte å åpne buksen. Hege hadde vondt av ham. «Ta det rolig nå.» Hun skjøv ham bestemt til side og gikk inn. Fulgte lyden av stemmer til stuen.

Plutselig brølte det musikk fra høyttalerne. Techno. Lampene tentes, strømmen var tilbake.

To jenter reiste seg og danset. I sofagruppen satt guttene og drakk. I en lenestol lenger inne satt et par og kysset.

Hun og Yngve hadde lett på måfå, gått etter festlyder i det stummende mørket. Men disse ungdommene så ut til å være på Amelias alder. Hege merket at optimismen steg.

Hun fortsatte til kjøkkenet. En pike sto lent opp mot vinduet mens en større gutt presset seg mot henne med hendene på vandring. «Kom igjen,» maste han.

«Kjenner dere Amelia?» avbrøt Hege.

Gutten skvatt til. Han trakk seg unna.

Piken så takknemlig på Hege. «Amelia Wilhelmsen?»

«Ja. Er ikke hun hos Bjarte?» Piken så spørrende på gutten.

Han trakk på skuldrene.

«Jeg tror hun skulle til Bjarte,» gjentok piken.

«Hvilken Bjarte?» ba Hege.

«Hazendal.»

«Hvor bor han?»

«Majorstua et sted.»

«Takk.» Hege fant en telefonkatalog og en adresse i Uranienborgveien. Hun noterte nummeret. Ute på gaten ventet Yngve. «Lyset er tilbake,» sa han.

«Jeg ser det.» Hun frøs og var lei letingen. «Jeg har en adresse på Majorstua.»

De begynte å gå oppover på holka. Gatebelysningen var tilbake, men husene var mørke og stille. Strømbruddet hadde drept nyttårsstemningen. Alvoret hadde senket seg. Folk lå under dynene og drømte om varmere tider.

Hege fant den hanskekledde hånden til Yngve. Det var lenge siden de hadde gått slik, hånd i hånd. Politiets sikkerhetstjeneste hadde holdt henne på jobben til langt på kveld i det siste, uten at hun kunne fortelle Yngve hvorfor. Hun savnet ham, hadde merket at de var blitt fjerne for hverandre den siste tiden.

Mobilnettet var oppe igjen, og Yngve slapp hånden hennes for å ringe Amelia. Han fikk ikke svar. Hege hadde vondt av ham. Hun hadde falt for Yngves skøyeraktige sjarm og stoiske ro. Hun misunte ham hans evne til å legge vekk bekymringene, men nå gikk han fort, med blikket stivt foran seg, fingrene på mobilen, forsøkte å ringe igjen og igjen. Hun småløp ved siden av ham, kunne ikke huske å ha sett ham så engstelig før. Hun tok frem sin egen mobil og begynte å taste nummeret til PST. Hun hadde nesten glemt sin egen engstelse i alt ståket rundt Amelia.

I Bygdøy allé sveivet fire menn og en kvinne ut i veibanen i håp om å få stanset en drosje. Med ett forsvant lyset på ny.

No network, sto det å lese på telefonen.

Strømbruddet var like plutselig, natten like svart. Et etterskjelv, tenkte Hege. Eller var det starten på en ny mørketid? Ute i bekmørket hørte Hege at kvinnen bannet og falt. Det lød et vondt knekk. «Armen min!» hylte kvinnen. En av mennene kom henne til unnsetning.

Yngve fortsatte over Frogner i høyt tempo. Hun hang på, ble andpusten, men ikke varm. Det var som om kulden hadde bitt seg fast i henne en gang for alle. Ingen av dem sa noe. Hun ble grepet av en dommedagsfølelse. Tenkte på et intervju hun hadde lest. En indisk professor som advarte mot Vestens materialisme, mot mangelen på tro. Han forklarte hvordan samfunn i perioder uten store kriger eller kriser langsomt bygget opp en kollektiv følelse av meningsløshet som før eller siden førte til plutselige og uventede omveltninger. Hun skjøv tankene til side og konsentrerte seg om å holde følge med Yngve. Krøllet de iskalde tærne i støvlene. Det var ingen andre mennesker å se.

Like brått som det var forsvunnet, kom lyset tilbake.

«Takk og pris.» Yngve grep hånden hennes igjen, og de støttet hverandre det siste stykket. Etter litt fomling fant de omsider frem til riktig oppgang.

«Ser ikke ut som det er fest her … » Gården var stille og mørk.

«Vi må prøve likevel.» Yngve trykket på ringeknappen.

Hege hutret. Mobiltelefonen hennes ringte i lommen. Hun fisket den frem med frosne fingre. Det var sjefen, Zimmer.

«Hege? Er du langt unna?» Zimmers stemme var knapp og streng.

«Uranienborg.»

«Godt. Kom hit umiddelbart. Vi har full katastrofealarm.»

Hun skvatt. Zimmer hørtes oppriktig redd ut.

«Noe nytt i Sabel?» spurte hun.

Operasjon Sabel overskygget alt annet Politiets sikkerhetstjeneste jobbet med. Etter tips fra tysk etterretningstjeneste om en russisk spion høyt oppe i det norske embetsverket noen uker tidligere, hadde de jobbet intenst med å lage en liste over mistenkte og overvåke disse døgnet rundt. Trusselen var svært alvorlig, operasjonen ansett som den vanskeligste siden Treholt-saken.

«Dette er mye verre enn Sabel,» fnøs Zimmer.

Hege kjente at magen knyttet seg til en hard klump. Hva kunne være verre enn Sabel?

«Jeg kommer … så snart jeg kan.»

«Har du drukket?»

«Ja.» Hun svelget, skyldbetynget, men tok seg i det. Hun hadde fri i kveld.

Zimmer tenkte seg om et øyeblikk. «Jeg får en bil til å hente deg. Sørg for at de kjører blått hit.»

2

Hege trengte en kopp kaffe for å klarne hodet før de dårlige nyhetene. Hun styrte ned den tomme korridoren mot varmdrikkmaskinen. Hun var trøtt, lettere bakfull og kald. Bak pannen presset noe sårt og hardt, en uendelig tretthet og et stort savn etter ro og nærhet.

Maskinen var tom for beger. Hun fant en stabel på rekvisitarommet og prøvde igjen. Maskinen hostet og durte. Lyden var skarpere enn den pleide. Hun bøyde seg ned. Fra tuten hang en blank dråpe. Den vokste seg langsomt større, som snørr fra nesen. Maskinen var syk. Service, lyste det i displayet. Ingen kaffe. Hadde strømbruddet tatt knekken på den også? Hun ga den et slag.

«Godt nytt år.»

Den beherskede stemmen til Pettersen. Hun snurret rundt.

«Håper du hadde en fin feiring?» Det kjappe smilet hans var som vanlig uutgrunnelig, i hvert fall for dem som ikke kjente ham. Hege hadde etter hvert funnet ut at Pettersen kun smilte når han hadde overtaket. Og det hadde han vel nå. Hun kom frossen og utslitt fra fest, og han, lederen av Operativ avdeling, var som vanlig ulastelig antrukket i grå dress. En mansjettknapp i gull satt stramt i det kritthvite skjorteermet. Hun så hånden hans som gjennom en lupe. Tykke, sorte hårrøtter stakk dypt ned i håndbaken.

«Hva har skjedd?» spurte hun.

Han trakk på skuldrene. «Zimmer er i telefonen. Han ba oss vente i konferanserommet.»

«Jeg må bare hente noe.» Hun fortsatte til kontoret, fant Paracet i skuffen og svelget tre tabletter.

Vannet smakte råttent. Dødt. Hun luktet på det. Strømbruddet hadde vært sjeldent langvarig. Hadde det påvirket vannet? I Østfold hadde et strømbrudd noen år tidligere ført til trykkbortfall i vannrørene. Avløpsvann hadde lekket inn i drikkevannet og nær forårsaket en epidemi.

I konferanserommet hadde Pettersen tent laserkanonen og startet pc-en. Det himmelblå åpningsbildet lyste opp lerretet.

«Gikk strømmen her også?» spurte hun.

Pettersen ristet på hodet. «Jeg var hjemme på Lørenskog og oppdaget at telefonene ikke virket, så jeg kjørte rett hit. Hele byen var mørklagt, men her i bygget var det lys. Nødaggregatet i kjelleren gikk som det skulle.»

Han studerte henne med en skeptisk mine. «Kommer du rett fra fest?»

«Jeg hadde fri,» unnskyldte hun seg.

«Vi har tredve mann i felten …» Han ristet oppgitt på hodet, og igjen dette smilet. «… synes du det er smart å drikke da?»

Hun svarte ikke. Orket ikke krangle. Han ville bare markere at Zimmer hadde gjort rett i å gi ham, ikke henne, ansvaret for Operasjon Sabel.

Det var hun og Zimmer som hadde vært i Berlin i november. Visepresident Engell i Tysklands Bundesnachrichtendienst, BND, hadde gitt dem tipset fra sin kilde i Kreml, og Zimmer hadde av ukjent grunn døpt operasjonen Sabel. Da de kom hjem og begynte planleggingen, hadde Zimmer gitt Pettersen lederjobben. Han hadde lengre fartstid enn henne, og hans Operative avdeling inkluderte både seksjonen for Spaning og Kontraetterretning.

Hege var ennå skuffet over Zimmers valg. At Pettersen hadde støvsugd folk i hennes egen Avdeling for etterforskning, gjorde ikke saken bedre. Hun bisto Pettersen i operasjonsledelsen, men følte seg satt på sidelinjen.

Det knirket i døren, og Zimmer kom busende inn. Hun sperret øynene opp. Den ellers så velkledde Zimmer var iført en blank, hvit fritidsdress med sorte striper på ermer og ben. Julegave, gjettet hun. Håret hans var bustete og hendene urolige.

«Jeg snakket akkurat med Direktoratet,» begynte han, «dette blir bare verre og verre.» Han stilte seg ved enden av bordet og myste mot lysstrålen fra laserkanonen. «Slå av den der.»

Pettersen gjorde som Zimmer ba om.

Zimmer nappet irritert i lerretet. «Hvordan får man opp dette …»

Pettersen trykket på fjernkontrollen. Duken dro seg langsomt opp og avdekket den hvite skribletavlen. Zimmer valgte ut en rød tusj.

«De driver og samler Regjeringens sikkerhetsutvalg i høyblokken,» sa han med ryggen til dem.

«Hva har skjedd?» ba hun.

Zimmer snudde seg irritert. «Det er det vi må finne ut.» Han kikket på klokken. «Hun skulle være her hvert øyeblikk.» Han prustet gjennom nesen.

Hege ante ikke hvem han siktet til, men lot være å spørre. Zimmer pleide alltid å være bestemt og målrettet pertentlig. Kom hun over ham i et ubevoktet øyeblikk, kunne hun ane en mildhet over ham, et drag som kunne minne henne om hennes egen far. Hun likte Zimmer. Og hun visste at han hadde gitt henne en enestående sjanse da han ansatte henne som leder for Avdeling for etterforskning.

Zimmer ga seg til å vandre frem og tilbake. Han virket gammel i fritidsdressen. Skrittene var tyngre, skuldrene lutere enn hun hadde sett før. Zimmer virket sliten, nesten trist. Som om han fortjente bedre på tampen av sin karriere.

Til sankthans ville en epoke være over. Gjennom til sammen tredve år med suksesser og nederlag, med granskninger, omorganisering og modernisering av etaten, hadde Zimmer satt sitt preg på PST.

Det banket på døren. En resepsjonsvakt viste inn en høy, spinkel kvinne i trang, lysegrå drakt. Hun lukket døren bak seg og kom mot dem med stakkato bevegelser. Kroppen minnet Hege om en gråhegre, men leppene var brede og øynene rødkantete.

«Der er du,» sa Zimmer.

«Lise Moe.» Hun presenterte seg som leder av Avdeling for administrasjon i Finansdepartementet.

«Ta alt fra begynnelsen.» Zimmer viste henne en plass.

«Jo, altså,» begynte hun. «De ringte fra Sentralbanken. Det var gått galt med en overføring.» Hun svelget en slurk mineralvann.

«Hva slags overføring?» spurte Pettersen.

«I forbindelse med en ny leverandør av depottjenester. Da strømmen gikk … » Moe klarte ikke å fullføre setningen, hun strevde med å beherske gråten.

Zimmer helte kaffe fra en termokanne som noen hadde klart å trylle frem.

Hege vred på seg. Moes fortvilelse overrasket henne. En teknisk feil i Norges Bank i forbindelse med strømbruddet. Det kunne vanskelig være en større sikkerhetstrussel enn Sabel. Zimmer overreagerte, han måtte ha misforstått.

Etter en stund klarte Moe å samle seg.

«Overføringen feilet fordi strømmen gikk?» hjalp Zimmer.

Moe nikket. «De har nødaggregat, men det sviktet også.»

Hege stusset. Hun hadde deltatt i mange beredskapsøvelser. Det var uhyre sjelden aggregatene sviktet. «Blir de ikke testkjørt regelmessig?»

Moe nikket igjen. Hun møtte Heges blikk. Øynene var store og blanke. Avdelingslederen virket fortapt. «Det ser ut til at de har en utro tjener i Norges Bank.»

«Sabotasje?» spurte Pettersen. Han satte seg frem på stolen.

«Ja.» Moe trakk pusten. «De har backup-sentraler både på Gjøvik og på Lillehammer. Aggregatene sviktet der også.»

«Hva betyr det?» spurte Zimmer.

«Det betyr …» Moe nølte, «… at vi foreløpig ikke kan se hvor papirene har tatt veien.»

«Hvilke papirer?»

«Verdipapirer.»

«Ja vel?»

«Fra Pensjonsfondet.»

«Hvilke papirer er det egentlig snakk om?» spurte Hege.

«Renteporteføljen,» sa Moe.

«Hvor mye er det?»

«En komma to trillioner,» hvisket hun.

Pettersen plystret lavt. «Hvor mye er en trillion, egentlig?»

«Tusen milliarder,» sa Hege. «Et ett-tall med tolv nuller bak.»

«Det er nesten seksti prosent av Statens Pensjonsfond,» sa Moe.

«Men er det mulig å overføre noe uten strøm?» spurte Pettersen.

«De har batterier,» forklarte Hege. «De leverer strøm inntil aggregatet går stabilt. De holder i ti–femten minutter.»

Moe nikket. «Man kan aldri forsikre seg hundre prosent mot menneskelig svikt. Wiskemann var en høyt betrodd medarbeider.»

«Dere har identifisert synderen?» Pettersen smilte.

«Bernd Wiskemann var assisterende sikkerhetssjef. Han var på vakt sammen med en Osulsen. På en eller annen måte har Wiskemann sikret seg kollegaens autorisasjonskoder og satt ham ut av spill.»

Hege ble urolig. Strømbrudd, en utro tjener og koordinert sabotasje på tre nøkkelpunkter, det luktet av noe mer enn datatrøbbel. «Disse papirene fra Pensjonsfondet,» begynte hun. «Hvor skulle de?»

«Deutsche Bank, de skulle overta depotfunksjonen.»

«Hvorfor ordner dere ikke slikt i bankenes vanlige åpningstider?»

Moe svelget. «Dette var første gang de skiftet depotleverandør. Det er både juridiske, tekniske og regnskapsmessige årsaker til at selve overføringen må gjøres akkurat på årsskiftet. Filen føres først fra det opprinnelige depotet til en interimskonto i Norges Bank.»

«Filen?» spurte Zimmer. «Verdipapirene er en datafil?»

Moe var forståelsesfull. «Rent teknisk er det jo det. Norges Bank konverterer filen til et annet format før den videresendes til ny leverandør.»

«Men det slo altså feil?» Hege forsto ennå ikke fullt ut problemet.

«Ti over tolv ble operatørene i Deutsche Bank urolige og ringte. Ingen svarte. Til slutt fikk de kontakt med resepsjonen på Bankplassen.»

«Og?» Pettersen lente seg over bordet.

«Filen var forsvunnet.»

Moe svelget. «Wiskemann har slettet alle spor fra terminalene og serveren.»

«Men det fins vel en backup av filen?» innvendte Pettersen. «I det minste hos det opprinnelige depotet?»

«Dette var originalfilen. Med kodene som verifiserer eierskap og autoriserer kjøp og salg. Selve nøkkelen.»

Pettersen gned seg over neseryggen. «Men hvis noen forsøker å selge disse papirene … jeg mener, de kan vel identifiseres? Det blir som å stjele kostbare malerier, de er umulige å få solgt. Eller hva?»

Moe så enda mer fortvilet ut. «Market watch i London observerte uvanlige handlemønstre i Asia. Det ble solgt uvanlig mye vestlige obligasjoner på børsene der.»

Hege forsøkte å forstå: «Noen har stjålet verdipapirer fra Pensjonsfondet og solgt dem i Asia?»

«Ser sånn ut,» sa Moe.

«Tidsforskjellen …,» mumlet Pettersen.

«Men det er ikke helt sikkert,» sa Moe. «Asia-handlene skal jo registreres når børsene stenger. Vi jobber med saken.»

«Hva tror du selv?» spurte Zimmer.

«Det virker overveiende sannsynlig at det var våre obligasjoner som ble solgt.»

«Men i så fall,» sa Pettersen. «Hvis handlene registreres, kan vi se hvem som har solgt, stanse vedkommende og beslaglegge pengene?»

«La oss håpe det,» sa Moe.

«Du virker ikke optimistisk?»

«Jeg er ikke ekspert på internasjonal hvitvasking, men noe sier meg at pengene blir vanskelig å spore opp.»

Det ble stille i rommet.

Hege innså alvoret. Norges nasjonalformue, det svulmende Pensjonsfondet var ranet. Det suste for ørene hennes.

Zimmer var uvanlig rådvill. I grilldressen virket det som om han allerede var pensjonist.

«Et sånt beløp kan ikke bare forsvinne i løse luften?» sa Pettersen etter en stund.

Ingen svarte.

Moe svelget og svelget.

Zimmer kremtet. «Ifølge direktøren er dette det alvorligste anslaget mot Norge siden 9. april 1940.»