Eirik Wekre

OPERASJON
HØYE NORD

Operasjon Høye Nord

Copyright © Eirik Wekre 2019

Omslag: Koitz Animation & Graphics

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788283281668 (ePub)

ISBN: 9788283990157 (trykk)

Alias (2019)

Til Marie og Helene

Lørdag 3. juli

”Into the great unknown

You have to go alone”

1

Nordishavet, Arktis

Døden, i en grav av metall.

I havet nord for Svalbard gled Forskningsskipet Marjata over den usynlige linjen som heter åttito grader nord, og fortsatte videre i retning Nordpolen. Klokken hadde akkurat passert midnatt, og på broen gikk Ruth Karlsen av vakt.

Hun var sliten etter et langt skift, men visste at hun ikke kom til å få sove. Hun var avhengig av en kveldstur. Det faste mannskapet lo av denne uvanen fra landjorda. Hjemme i Oslo hadde hun en fast rute hun gikk før hun la seg. Om bord på Marjata ble det en tur på akterdekket. Det var ikke ofte været tillot det, men i natt var forholdene gode. Ruth klatret ned i forlegningen og dro på seg overlevelsesdrakten. Den var påkrevd for ethvert opphold utendørs. I disse farvannene var fall over bord uten den ensbetydende med en sikker død.

Den klumpete drakten fikk henne alltid til å tenke på Ane og Ida og kampen med parkdressen når de skulle i barnehagen. Hun kjente lengselen etter døtrene som et sug i magen. Det var bare tre uker igjen av toktet. På bakdekket trakk hun havluften inn i dype åndedrag og kjente at hjernen klarnet. Det var nesten vindstille, luften holdt et par minusgrader. Midnattsolen hang stor og glødende over horisonten. Arktis var fascinerende. På alle kanter, en uendelighet av hav. Ikke en måke, ikke en sel, bare mørkt hav som rommet enorme verdier, som utgjorde Norges fremtid.

Ennå var det langt til iskanten. Den hade trukket seg lenger og lenger nordover. Mye tydet på at det ville fortsette slik. Snart ville skipstrafikk mellom Atlanteren og Stillehavet kunne ta snarveien over nordpolen store deler av året. Spesialskip var allerede i gang med prøveskyting av seismikk. Olje og gass skulle kartlegges, grenser mellom kontinentalsoklene skulle avklares. Alt ville bli forandret.

Hun stirret ned i kjølvannet. Rett ovenfra virket vannet nesten sort. Et uendelig mørke. Polhavet var langt på vei klodens siste store uutforskede ressurs. Under den kalde krigen hadde at mubåter krysset under isen, men de hadde vært mer opptatt av hverandre enn av ressursene i havet og under havbunnen.

Mannskapet hadde snakket mye om Kursk-forliset den siste tiden. Det var bare dager igjen til tiårsmarkeringen. Flere av dem hadde vært med Marjata da det skjedde. Igjen og igjen kom de tilbake til hvordan de hadde kjent skjelvingen i skipssiden fra eksplosjonene nitten kilometer unna.

Men verst var stillheten etterpå.

Vissheten om at vannet fosset inn og druknet alle om bord som ikke allerede var døde av eksplosjonene. Hundre og atten mann.

Ruth hadde alltid følt seg trygg på vannet. Men om bord på Marjata kjente hun stadig suget fra de fire kilometerne med havdyp under seg. Ubåten Kursk hadde lagt seg på bunnen hundre og atten meter under havflaten. Barentshavet var et grunt basseng. Til forskjell fra Nansen-bassenget, der de befant seg nå. Dybden her varierte mellom tre og fire tusen meter. En redningsaksjon ville vært nytteløst.

Døden i en iskald kiste av stål.

Ruth kjente den kalde luften fylle lungene nesten til bristepunktet. Den golde og tomme skjønnheten i naturen som omga henne, var både overveldende og skremmende. Hun skjønte at mennesker kunne bli besatt av Arktis. I løpet av en dag eller to ville de nå iskappen, og hun var blitt lovet glimt av levende isbjørn. Ruth snudde seg og satte kursen mot nedgangen.

Skipet gjorde et voldsomt rykk.

Det kom plutselig og totalt uten forvarsel. I neste sekund drønnet det, som av en undersjøisk eksplosjon. Ruth ble kastet til siden. Hodet traff et stag. Smerten jog gjennom henne og slo henne ut.

En brottsjø vekket henne. Hun slo øynene opp og gispet etter luft. Visste ikke hvor lenge hun hadde vært bevisstløs. Et par sekunder? Et minutt? Rundt henne flommet vannet. Hun grep tak i relingen og dro seg opp. Forsøkte å orientere seg. Marjata hadde sterk slagside, det meste av skipet var allerede under vann.

En voldsom bølge slo over henne. Hun mistet grepet og traff en kant med låret først. Smerten gjorde henne kvalm. Sjøen skylte inn over dekk og trakk henne med seg. Munnen fyltes med vann. Hun kjempet mot panikken. Rundt henne var det bare vann, og hun skjønte hun var i ferd med å bli dratt ned med skipet. Over seg kunne hun ane den bleke solskiven. Nå drukner jeg, tenkte hun og tenkte til sin forundring at hun ble rolig.

Så var det som om noe slapp taket i henne. Det var drakten. Oppdriften i overlevelsesdrakten førte henne mot overflaten. Hun kjempet mot å trekke pusten. Litt til. Overflaten nærmet seg. Med et dypt gisp brøt hun vannhinnen.

I noen sekunder lå hun bare og kjempet seg inn i en normal pusterytme. Livdrakten fløt som en dupp. Og rundt henne var det ikke annet enn tomhet. Havet hadde slukt skipet på sekunder. Vannet var rolig igjen, som om skipet aldri hadde vært der. De hadde vært 45 personer om bord.

Ruth forsto at hun var sjanseløs. Hun så ingen, hørte ingen. Bare havet, med en gyllen strek fra solen. Hvor lang tid ville det ta før hun frøs i hjel?

2

Vestheim, Oslo

Pipingen rev Hege Tønnesen ut av søvnen. Hun famlet over nattbordet og trykket ned knappen på vekkerklokken.

Lyden fortsatte.

Hun slo øynene opp. Teppet lå i en krøll nederst i sengen, hun var svett og varm. Lyden kom fra mobiltelefonen ute i gangen. Uret viste 02:30. Det var sjelden gode nyheter på denne tiden av døgnet.

Hun stavret bort til døren, tente lyset og fant telefonen. Nummeret var kjent, det var Cecilie.

”Pappa er dårlig,” sa sa det i andre enden. Ingen innledning. Ingen unnskyldning for det ubeleilige tidspunktet.

Hege svarte ikke.

”Er du der?” Cecilies stemme var tykk av fortvilelse.

”Hva er det?” spurte Hege.

”De flyr ham til sykehuset i helikopter.”

Hege våknet til. ”Bilulykke?”

”Akutt illebefinnende i Kragerø. Noen på nabohytta hadde varslet.”

Hege hørte motordur på linjen. Hun forsto at niesen ringte fra bilen.

”Alt de ville si var at tilstanden er livstruende og ustabil.”

Ordene ble hengende på telefonlinjen. Livstruende og Alvoret gikk opp for Hege. Broren holdt på å dø.

Forholdet mellom Hege og eldstebroren Torgeir hadde aldri vært nært, til det var aldersforskjellen for stor. Men hun var veldig glad i niesen. Cecilie bodde i nærheten, og stakk stadig innom Hege. Noen gang hadde hun en grunn, sånn som å lufte hunden eller låne klær fra Heges åpenbart interessante garderobe. Men oftest var det bare for å prate, og opprettholde den nære fortroligheten de hadde. Seks år tidligere hadde hun mistet moren, og Hege lurte iblant på om hun var mest morsfigur eller eldre venninne. Ikke at det spilte noen rolle, hun gledet seg uansett over at den blide, energiske og ambisiøse jenta valgte å knytte seg så tett til henne. Cecilie var tjueen år, og nå var hun i ferd med å bli helt foreldreløs. Hege kjente en bølge av medynk som etterlot henne myk i knærne og med en salt smak i munnen.

”Har du snakket med Lars og Halvor?” spurte hun.

”Jeg ringte deg først.” Cecilie hulket nå. ”Jeg tror de er på ferie alle sammen.”

Hege møtte sitt eget blikk i speilet. Øyehulene virket dypere og mørkere enn før. Øynene var blanke. Raskt fokuserte hun på de grå hårrøttene i tinningen, og kjente at hun fikk tilbake kontrollen. ”Hvilket sykehus?”

”Ullevål.”

”Jeg er der om et kvarter.”

Hege kledde seg raskt. Hunden lå i kroken og fulgte henne med blikket. Den logret forsiktig, ville være med. ”Nei, Domino. ”Du kan ikke være med dit jeg skal.”

Sykehusområdet var varmt og stille. Blokkene raget skarpe og dystre mot nattehimmelen, bare fra ett og annet vindu skar hvitt lys mot mørket. Ved akuttinngangen sto Cecilie i skinnsandaler og en innsvinget, blomstrete kjole. Hendene hang stivt langs siden, og blikket var vendt opp mot den lysnende nattehimmelen. Hege gjettet at hun forsøkte å kontrollere tårene. Skiltlyset ga det triste ansiktet et gulgrønt skjær, og understreket det puslete og motløse ved skikkelsen.

Hege bredte ut armene og trakk den unge kvinnen tett inntil seg. Cecilie klamret seg til henne, uten et ord, mens brystkassen av og til ristet av tilbakeholdte hikst. Den myke blomsterduften fra sjampoen hennes blandet seg med den stramt syrlige lukten

av uro og angst.

En gråhåret kvinne i hvit kittel tok imot dem.

”Torgeir Tønnesen,” gjentok hun alvorlig da Hege hadde presentert seg. ”Kommer det flere pårørende?”

”Ikke som vi vet.”

Hun lukket døren og ba dem ta plass i en slitt rød sofa. ”Kari – oversykepleier” sto det på brystnålen.

”Hvordan går det med ham?” Cecilies stemme brast.

Sykepleieren satte seg rett overfor henne og holdt Cecilies blikk. ”Han døde før dere kom,” sa hun rolig. ”Livet sto ikke til å redde.”

Hege leste vantroen i Cecilies ansikt, og så hvordan forståelsen slo inn, for så å bli avløst av fortvilelse.

”Jeg er lei for det,” sa sykepleieren.

Da brast det for Cecilie. Hege fikk et glimt av det forvridde uttrykket, før Cecilie slo hendene for ansiktet og klemte seg inntil Hege. Hulkene kom i store bølger, og Hege konsentrete seg om å utstråle trygghet og ro. Langsomt ble det lenger mellom hulkene, og Cecilie trakk seg litt vekk og begynte å tørke vekk tårene og mascaraen som lå i strimer nedover kinnene. ”Hva var det som skjedde?”

Kari hentet et skjema på pulten. ”Det var funksjonssvikt,” leste hun.

”Hvordan da?”

Kari studerte skjemaet nærmere. ”Det er alt som står.” Hun la hodet på skakke og smilte medfølende.

”Vi skal vel få et bedre svar enn det?” sa Hege.

”Naturligvis. Legen kan gi en mer utfyllende forklaring.”

”Kan du hente ham?”

Kari studerte skjemaet igjen. ”Skal vi se … Det er Lilleheie. Han gikk av vakt for en time siden.”

Sykepleieren nølte. ”Jeg skal finne ut når han er tilbake. Men først må jeg spørre om dere vil se ham.”

Rommet var merket K 217, og på en båre midt på gulvet lå Torgeir. Bena var dekket av et tykt laken, overkroppen iført en likskjorte med stiv press. Bak båren brant to store, hvite lys. Det overrasket Hege at de hadde levende lys her, og da hun så nøyere på dem, oppdaget hun at ”flammen” var en elektrisk pære. Sykepleieren lot dem være alene og lukket døren stille etter seg.

Torgeirs øyne og munn var lukket, håret glatt tilbakestrøket slik han likte å ha det. Hun så ingen tegn på ytre skader, tvert imot, døden hadde glattet ut huden og fikk ham til å se yngre ut. Hege hadde sett mange ferske lik, og fant en slags tilflukt i velkjente profesjonelle observasjoner. Etter en time eller to ble fingrene som regel beige eller hvite, men Torgeir hadde ennå en sunn brunfarge. Ferieværet i Kragerø hadde vært bra. Han var en pen mann, også i døden.

Cecilie slapp Heges hånd og strøk faren varsomt over håret. Munnen hennes var sammenknepet, leppene nesten fargeløse. Hege visste at Torgeirs kropp ennå ikke ville være kald, og møtet med huden hans ikke så skremmende.

Slekters gang. Hege husket da hun og Torgeir fem år før sto sammen ved farens likskue. Da som nå visste hun at det ikke fantes noe fornuftig å si.

Etter litt bøyde Cecilie seg frem og kysset faren på pannen. Hun hvisket noe før hun rettet seg opp og gikk ut.

Hege sto alene igjen med broren. Hun grep hånden hans og trykket den. Kjente at det ennå var mulig å forestille seg denne kroppen i live. Gifteringen satt ennå på fingeren hans. Den burde ikke gå i ovnen. Hun grep den for å ta den med til Cecilie, men tok seg i det. Hun lot ringen være og forlot rommet.

Ute i gangen sto Cecilie og stirret på et usynlig punkt i strietapeten. Sykepleieren sto litt unna. Hun smilte stivt.

”Nå skal jeg gå og sjekke dr. Lilleheies vaktliste.”

De tok heisen opp igjen. Sykepleieren fomlet lenge med PCen bak skranken.

”Jeg får det ikke opp nå,” sa hun omsider. ”La meg notere numrene deres, så ber jeg legen ta kontakt så snart som mulig.”

De gikk tause tilbake til bilen. Cecilie grep Heges hånd og klemte om den. Situasjonen kjentes uvirkelig. Hege var lei seg, men ikke først og fremst for tapet av broren. Det var Cecilie hun tenkte på, og hun følte nesten skyld for at brorens død ikke utløste sterkere sorg hos henne selv.

Torgeir hadde flyttet hjemmefra da Hege begynte på barneskolen. En lillesøster hadde aldri stått på ønskelisten hans. Han hadde alltid holdt avstand til henne, behandlet henne som om hun var en klient, eller en av hans ansatte i advokatfirmaet. Hege syntes nesten forholdet var blitt enda kjøligere da hun oppnådde bedre hovedkarakter enn ham på jusstudiet.

Klokken var fire. I øst var dagen i ferd med å gry. Det kom til å bli en ny varm dag. Hege kjente seg klam og urven.

”Vi kjører hjem til meg,” sa hun.

Hjemme presset Hege juice og varmet rundstykker og serverte frokost på kjøkkenet. Domino satt ved siden av Cecilie, border collien forsto at hun trengte trøst. Hun strøk den mykt over hodet med nesten mekaniske strøk. Etter en stund reiste hun seg og tørket fingrene på servietten. ”Jeg må ringe onkel Lars og onkel Halvor.”

”Jeg kan gjøre det,” sa Hege.

Cecilie ristet på hodet og slo et nummer. Hun sto med baken lent mot peiskanten, ventet lenge uten å få svar. Så rettet hun seg brått opp.

”Det er Cecilie.”

Hege hørte ikke hva broren svarte. Cecilie fortalte hva som var skjedd. Stemmen brast flere ganger. Så svarte hun på noen spørmål før hun la på.

”De er i Brekkestø,” sa hun. ”Han kommer innover.”

”Hva med Halvor?”

”I Frankrike.” Cecilie bet tennene sammen. ”Lars skulle ringe ham.”

Forholdet til de to andre brødrene var heller ikke hjertelig. Lars og Halvor var også forretningsadvokater. For dem var det fortsatt ubegripelig at lillesøsteren ville kaste bort en sterk laud i offentlig sektor. Hege trodde de syntes det vitnet om idealisme på grensen til det pinlige.

Hege var sikker på at de to brødrene var anstendige mennesker, men tvilte litt på deres evne til å leve seg inn i Cecilies situasjon akkurat nå. Det var uansett hun som sto Cecilie nærmest. ”Du må gjerne flytte inn her en stund,” sa hun.

Cecilie bodde sammen med tre venninner i en leilighet i Uranienborgveien. Hege hadde vært der en gang. Stedet var ikke egnet til å dyrke eget privatliv.

Cecilie sendte henne et takknemlig øyekast. ”Takk,” hvisket hun.

Hege fant frem sengetøy og en støvklut og tok det med til gjesteværelset. Hun hadde knapt vært der siden Yngve flyttet ut. Nå som hun bodde alene, hadde hun ikke lenger det samme behovet for å stikke seg bort, være i fred. Hun var rett og slett i fred hele tiden. Hege luftet ut og redde sengen. Yngves kvitteringspigg sto fremdeles ved siden av pc-en. Han hadde vært opptatt av å fordele alle utgifter nøyaktig. Hun dro støvfillen over maskinen. Det var åtte måneder siden de ble enige om å skille lag. Yngve hadde funnet en ny. Den første tiden hadde vært tung, men hun brukte ikke lang tid på å innse at det mest av alt dreide seg om såret stolthet. At han forlot henne til fordel for en annen. Når det først var slutt, skjønte hun at forholdet lenge hadde eksistert på overtid. Nå følte hun mest lettelse. Hege dro stabelen med kvitteringer av piggen og la den i skuffen. Lappene kastet hun i papirkurven.

Omstendighetene var triste, men hun så frem til å få selskap av Cecilie. Hun var husvarm fra før, med egen nøkkel. Sammen med naboen i andre etasje hjalp hun Hege med hundepass de dagene hun var på reise eller måtte jobbe sent. Hege visste dessuten av erfaring at de fungerte godt sammen. Cecilie var ung og fleksibel, og mer enn smart nok til ikke å gå Hege på nervene. Og så brakte hun med seg en hygge, så enkelt var det.

Da hun kom tilbake på kjøkkenet, sto Cecilie og gråt stille. Det var en annen gråt enn den som hadde overmannet henne på sykehuset. Nå var hun mer fattet, samtidig som Hege hadde inntrykk av at rekkevidden av det som hadde skjedd for noen timer siden, for alvor var i ferd med å gå opp for henne. ”Lille jenta mi,” sa Hege. ”Det er ingenting jeg kan gjøre for deg. Men vit at du kan bli her så lenge du vil.” Cecilie bare nikket til svar, og langsomt stilnet gråten.

3

Bjølsen, Oslo

Klokken var bare kvart på åtte, men solen bakte de lørdagsstille gatene. Noe var feil med klimaanlegget i bilen, Hege kjørte med rutene nedrullet og armen ut. Bilsetet klistret seg til rygg og lår. Hun krysset Akerselven, stanset foran PST-bygget og tastet inn adgangskoden. Leddporten hevet seg lydløst, og hun svingte inn i det kjølige halvmørket og parkerte.

Fortsatt ti minutter til møtet. Hun ble sittende i bilen med nedrullede vinduer og nyte den svale rå luften. I garasjen var det bare fem privatbiler å se. Det var ferietid. Men ikke for henne.

Tysk etterretning hadde tre år tidligere advart om en russisk spion i det norske embetsverket. Tyskerne hadde en betrodd kilde i Kreml. Nyheten hadde skaket opp etaten og satt igang en hektisk aktivitet i Etterforsknings- og rettsavdelingen som Hege ledet.

Sammen med Nasjonal Sikkerhetsmyndighet hadde de først utarbeidet en bruttoliste på åtti navn, som siden var kokt ned til ni. Det var embetsmenn og –kvinner det heftet noe ved. Uforklarlige inntekts eller formuestall, livsstil, familieforhold, eller feil i CV. Riksadvokaten hadde godkjent overvåking. Men PST hadde bare kapasitet til døgnkontinuerlig spaning på to objekter av gangen. Spionsaken, med kodenavn ”Sabel”, var raskt blitt omdøpt til ”Snabel” fordi den sugde opp alt av interne ressurser.

Siden den gang var syv av de ni sjekket ut av saken. Bare to gjensto. Men Riksadvokatens tålmodighet nærmet seg slutten. Han var lei den resultatløse jakten, og forlangte en ny, bedre begrunnet søknad for å videreføre overvåkningen. Hun trakk pusten dypt, lukket bilvinduene og spaserte mot heisen.

På kontoret hennes sto Arild og speidet ut gjennom persiennene i khakishorts og en glorete hawaiiskjorte.

”Jeg prøver å komme i feriestemning,” sa han som svar på hennes lett spøkefulle blikk.

Hun kjente et sting av misunnelse. ”Allerede?”

”Vi flyr til Korfu på mandag. Men med dette været skulle vi blitt hjemme. Og spart pengene.”

Hege sa ikke noe. Hun visste at Arilds kone hadde valgt et sted der han ville være utilgjengelig for jobben. Arild hadde vanskelig for å slippe helt tak, selv på ferie.

Solen hadde rundet hushjørnet, og vinduet lå på skyggesiden. Hege trykket på knappen som løftet persiennene. ”Noe nytt?” Arild satte seg ved møtebordet og rakte henne et saksomslag. Hovedmistenkte het Trude Daniloff og var ekspedisjonssjef i Nærings- og Handelsdepartementet. Arild hadde døpt henne Norges mest sexy byråkrat. Hun ledet Eierskapsavdelingen, som forvaltet Statens interesser i kommersielle aksjeselskaper.

Daniloff var oppvokst i Alta, besteforeldrene på farssiden var av russisk herkomst. Etter Forsvarets kurs i russisk og embetseksamen i sosialøkonomi, hadde hun gått gradene i departementet. Statens aksjeverdier i både Statoil og Telenor var svært avhengige av forholdet til Russland, så Daniloffs språkferdigheter var kommet til nytte.

Hege oppdaget at hun satt med solbrillene på. ”The future’s so bright …” mumlet hun og tok dem av. ”Er det noe vi kan bruke i forhold til Riksadvokaten?”

”Daniloff var i St. Petersburg på mandag.” Arild bladde i papirene. ”Sammen med en advokat fra Trane & Co. Er det ikke der broren din jobber?”

”Han døde i natt.”

Arild måpte. ”Trane?”

”Nei, Torgeir.”

Hun fortalte hva som var skjedd, og konstaterte for seg selv at hun egentlig ikke visste noen ting.

Arild var rystet. ”Hvorfor sa du ikke fra? Vi kunne utsatt møtet.”

”Hva hadde det hjulpet?”

”Jeg vet ikke, jeg tenkte bare … Burde du ikke være hos niesen din?”

”Hun sover.” De hadde uansett ikke tid til utsettelser. Riksadvokaten ville ha søknaden mandag.

Hege studerte spaningsloggen. ”Hva gjorde Daniloff i Russland?”

”Det vet vi ikke. Men hun var tilbake dagen etter.”

Hege sukket.

”Spaningslederen er fortvilet over Daniloff,” forklarte Arild. ”Hun holder et vanvittig tempo, og er vanskelig nok å følge i Norge. På uanmeldte turer til utlandet er vi sjanseløse.”

Hege bet i seg skuffelsen og den biske kommentaren, hun visste at noen glipper var uunngåelig. Og det verste som fantes var en sjef som trodde hun kunne allting best selv. Daniloff hadde altså hatt enda en dag uten tilsyn.

”Tror du hun leker med oss?”

”At hun har skjønt hva som foregår?”

Hege nikket.

Arild trakk på det. ”Vi rullerer mannskap hele tiden, men det er klart at noen ansikter går igjen når vi holder på så lenge.” ”Hva tror du hun gjorde i Russland?”

I tankene forsøkte Hege å konstruere en indisierekke hun kunne bruke overfor Riksadvokaten.

”Antagelig er det i forbindelse med Telenor. Kanskje de diskuterer eierspørsmål, eller de planlegger et oppkjøp, en kapitalutvidelse. Det kan være hva som helst.”

Hege sa ikke noe. Såpass hadde hun også gjettet.

”Vi kan ikke spørre og grave for mye uten å vekke mistanke,” unnskyldte Arild seg.

”Hva sier departementsråden?” Han var den eneste i Daniloffs departement som var informert om mistanken.

”Han vet ikke mer han heller.”

Hege hevet det ene øyenbrynet.

”Han tør ikke spørre for mye. Er redd hun skal bli mistenksom.” Arild la en pris snus inn under leppen. ”Det er i tråd med vår instruks.”

Hege kjente at hun var tørst. ”Departementsråden må da vite hva Daniloff jobber med?”

”Hvis det er børssensitivt krever børsen at de begrenser antall navn på innsidelisten.”

Hege tenkte tilbake. Et år tidligere hadde Telenor vurdert å løse eierfloken i Russland med å tilby Telenor-aksjer. Hun hadde hatt møte med Telenor-ledelsen og advart sterkt. Sikkerhetsmessig var det et skrekkscenario å slippe russerne til på innsiden av selskapet som kontrollerte norsk tele- og datakommunikasjon. Siden hadde striden funnet en annen løsning, men den var ikke fullgod. Var Daniloff i Russland for å diskutere et bedre alternativ?

Arild bladde videre i papirene.

”Onsdag tilbrakte hun halve dagen hos Johannes Wickskold.”

”Rederen?”

”Rederen, investoren, lobbyisten.”

Hege kjente til rederfamilien fra tidligere. Wickskiold senior hadde jobbet i Nortraship i London under krigen, og siden bygget opp en større flåte i det stille. Etter seniors død hadde neste generasjon åpnet opp for offentligheten. Wickskiold junior var god for mange milliarder, var ofte i avisene, og ble betegnet som en edderkopp i næringslivet.

”Hva gjorde hun der?”

Arild dro stolen nærmere. ”Departementsråden visste ikke det heller. Men vi vet at de ikke møttes i rederikontorene på Lilleaker.”

”Nei vel?”

”Wickskiold disponerer en villa på Ulvøya. Den er registrert på et av selskapene hans.”

Arild kikket i notatene.

”Daniloff parkerte inne på tomta, bak en garasje, så bilen ikke skulle synes fra veien.”

Hege åpnet notatboka sin. ”Hvilken forbindelse har Daniloff til Wickskiold?”

Arild tenkte seg om. ”Wickskiold er i hvert fall største private aksjonær i både DnB NOR og Kongsberg Gruppen.”

Daniloffs avdeling var største aksjonær og kontrollerte begge selskapene, henholdsvis Norges største bank og en viktig produsent av offshore- og militærteknologi.

”Er det noe spesielt som skjer i noen av de to selskapene?” ”Ikke som jeg vet,” sa Arild.

Det var vel som det skulle være. Per definisjon pågikk det kontinuerlig børssensitive prosesser i begge selskaper, men ingen ting som utenforstående skulle vite om.

”Wickskiold har lenge tatt til orde for delprivatisering av Store Norske Spitsbergen.”

Kullgruveselskapet på Svalbard. Hege husket å ha sett noen avisoverskrifter.

”Det er vel ikke aktuelt?”

”Han mener at de driver altfor dyrt,” sa Arild. ”Kanskje de diskuterer å ta ham inn, som vennligsinnet privat aksjonær?” Hege hadde vanskelig for å tro det. Gruveselskapet var elendig forretning, men en viktig brikke i å legitimere Norges suverenitet over øygruppen.

Arild brettet papirene sammen. ”Ellers er det ingenting nytt med Daniloff. Detaljene står i rapporten.”

Hege merket at tankene begynte å kretse om det kantinen kunne ha å by på. Hun hadde ikke hatt lyst på rundstykker hjemme grytidlig på morgenen. Hun bladde videre.

”Hva med Mo?”

Calle Mo var avdelingsdirektør i Leteseksjonen i Olje- og Energidepartementet. Femtifem år og en svært dyktig fagmann, men med såkalt utsvevende livsførsel. Man trengte ikke lang tid med Mo for å forstå at han var homofil. Det hadde selvfølgelig avstedkommet en del ordspill internt i spaningsgruppa. Først hadde han fått tilnavnet Homo-Calle, så Kald homo, hocamo, og til slutt mohaco. Spanerne hadde gjort til en intern hilsen, som ble fremsagt med dyp røst og hånden hevet på indianervis. Spaning kunne være drepende kjedelig, i blant utfoldet fantasien seg.

Mo bodde i Kruses gate på Frogner. Spanerne som hadde gjemt mikrofoner i den eksklusive terrasseleiligheten, hadde rapportert om fullskala porselenshunder og store fargerike puter på gulvene.

”Mandag og tirsdag var han i Wien. Møter med oljefolk fra Midt-østen, ifølge sjefen hans.”

”Var turen planlagt?”

Arild nikket. ”Vi driver og sjekker ut folkene han møtte. Men det virker greit nok.”

Hege tenkte seg om. ”Ellers noe?”

”Onsdag hadde han to amerikanske leteselskaper på besøk. Ellers har det vært stille.”

”Også på privaten?”

Arild sjekket notatene. ”I går kveld var han innom London pub, men han gikk alene hjem.”

Det var ikke mer av betydning, og Hege kunne endelig sjekke ut kantinen. Resultatet var skuffende. Automaten var i ustand, men i kjøledisken lå det igjen noen vafler fra dagen før. De forsynte seg med vann og syltetøy og to vafler hver og tok dem med utenfor, til en benk i skyggen.

”Hva sier vi til Riksadvokaten?” spurte hun.

Arild trakk på skuldrene. ”Han har et poeng.”

”Hva mener du?”

Han smurte jordbærsyltetøy på vaffelen med en plastkniv. ”Jeg føler at denne overvåkningen går på tomgang.”

Han tygget på vaffelen.

De visste begge at tålmodighet var spanerens fremste dyd. Arrestasjonen av storspionen Arne Treholt i 1984, PSTs største triumf, var et resultat av seks års spaning. Men det var den gang. Under den kalde krigen var terskelen for overvåking lavere. Nå hjalp det lite om PST var tålmodig, hvis ikke Riksadvokaten var det.

En veps satt seg i syltetøyrestene på papptallerkenen. Arild fikk et lett panisk uttrykk i øynene, han var allergisk mot vepsestikk. Likevel var han helt rolig da han grep det tomme plastkruset og plasserte det over vepsen.

”Denne uanmeldte turen til Russland,” sa Hege. ”Vi får bruke den for alt den er verdt, hva?”

Arild nikket. ”Jeg lager et utkast. Du får det i morgen kveld.”

Hege var takknemlig. Hun hadde tenkt å skrive innstillingen selv, men Arild kunne gjøre det like godt. Nå kunne hun bruke helgen til å hjelpe Cecilie.

”St. Petersburg og Wien,” tenkte hun høyt. ”Med uklar agenda …”

”Hva mener du?”

”Jeg tror det er noe i gjære.”

”Hva skulle det være?”

Hege ante ikke, og skjønte at det virket som hun grep etter et halmstrå. Samtidig følte hun at de nærmet seg et gjennombrudd, uten at hun helt kunne si hva hun baserte følelsen på. Uansett var for mye investert, og for mye sto på spill til at de kunne gi opp nå. De måtte ha en visshet, den ene eller andre veien. Bare de kunne overbevise Riksadvokaten.

Inne i kruset summet vepsen desperat. To år tidligere hadde Arild skutt og drept en mann. Etter det hadde han sluttet å gå på jakt. Sluttet å fiske. Han blåste bort mygg i stedet for å slå dem flate, og han tråkket utenom insekter på bakken. Nå slapp han vepsen fri, idet han tok to raske skritt bakover og skyndtet seg inn.