EIRIK WEKRE

Tidligere utgitt:

Spill uten regler. Thriller, 2005

Terbovens liste. Thriller, 2006

Operasjon Snøhvit. Thriller, 2008

Operasjon Isbjørn. Thriller, 2009

Operasjon Høye Nord. Thriller, 2010

Trollmannens læregutt. Kriminalroman, 2012

Eirik Wekre

Fuglefangerne

Kriminalroman

Gyldendal

Operasjon Snøhvit

Copyright © Eirik Wekre 2018

Omslag: Goliat Forlag AS – Thea Dahlgren

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8328-168-2 (ePub)

ISBN 978-82-05- (trykk)

HEGE TØNNESEN SERIEN:

Operasjon Snøhvit (2008)

Operasjon Isbjørn (2009)

Operasjon Høye Nord (2010)

Trollmannens læregutt 2012

Fuglefangerne (2014)

Inkognito (2015)

Alias (2019)

ANDRE BØKER AV EIRIK WEKRE

Spill uten regler (2005)

Terbovens liste (2006)

Advent

1

Tirsdag 15. desember 01.30

Valladolid-provinsen, Spania

«En ung, vakker kvinne som deg … er du ikke redd for å haike med fremmede menn, sånn midt på natten?»

«Nei.»

Hun satt i passasjersetet og stirret stivt fremfor seg. Anledning gjør tyv, tenkte hun. Var det en naturlov som kallet menn til voldtekt når de ble alene med en kvinne? Eller var det noe i hennes personlighet som lokket frem udyret?

Kanskje var det bare noe hun innbilte seg. Kanskje, om hun bare satt helt i ro, ville faren gå over. Kanskje var hun bare for farget av fortiden.

De kjørte en stund i taushet. Veien slynget seg gjennom det knudrete terrenget på høysletten. Refleksmerkene i autovernet dannet en perlerad langs veien. Han kjørte fort, men kontrollert. Nordavinden feide sand og støv inn i lyset fra billyktene.

Kupéviften durte jevnt, gradvis fikk hun varmen tilbake. Øyelokkene kjentes tunge. Om hun bare kunne fått hvile litt … Veien gjorde en ny sving før den rettet seg ut. Langt fremme på sletten, i enden av fjernlyset, blinket det i to øyne. Et villdyr, gjettet hun, som levde av åtsler langs veien.

«Er det et våpen du har i det hylsteret?» spurte han.

Hun kvapp til. Løftet futteralet opp fra fanget. «Dette?»

«Ja.»

Hun forsto ikke hvorfor hun hadde revet den med seg i flukten. Et ubevisst savn, antakelig. Et minne. Alt hun hadde igjen. «Det er en fløyte.»

«Er du musiker?»

«Ikke akkurat.»

Han trakk pusten dypt. Hendene lå rolig på rattet. Pene, sterke hender. Giftering. Håret var gråstenket, han kunne være midt i femtiårene, av klærne og bilen gjettet hun at han var i direktørsjiktet.

Han merket blikket hennes. «Du er våt?»

Stemmen virket tykkere, tregere. Han dro tungespissen raskt over leppene.

Hun kjente kvalmen presse opp fra magen. Kjente igjen mønsteret. Han var i ferd med å tenne.

«Jeg falt i elven.» Hun måtte oppholde ham med snakk til de nådde byen. Det var eneste mulighet. Ute i den isnende vinden kom hun til å fryse i hjel.

Scooteren lå igjen i elven. Hun hadde vært uoppmerksom et øyeblikk, truffet et hull i asfalten og skjent av veien og ned i elven. Heldigvis hadde ikke farten vært stor. De forbannede småveiene, heller ikke dem var det penger til å vedlikeholde, men hun våget ikke ta motorveien. For mye trafikk, kontroller, bomstasjoner med overvåkningskamera …

«Kald?» fniste han. «Jeg vet hvordan vi kan få opp varmen.»

«Bare kjør, vær så snill.»

Han fortsatte i samme fart. Hadde han gitt opp? Nei, i øyekroken så hun at han klødde seg i skrittet. La lemmet bedre til rette. Et skilt viste at de nærmet seg en rasteplass. «Jeg trenger en liten avkobling,» sa han. Smilet var borte, stemmen grøtete. Han flyttet hånden fra girspaken og la den på låret hennes. «Det blir deilig.»

Hun skjøv hånden bort. «Vær så snill.»

Han fnøs og svingte av. Avkjøringen førte inn bak et buskas, til en asfaltert plass med parkeringslommer, piknikbord, et toalettskur. Han stanset lengst inn. «Sånn. Nå skal du få spille kjøttfløyte.» Han satte giret i fri. Lot motoren gå.

«Vær så snill og kjør.» Hun trakk pusten dypt, stirret stivt fremfor seg, klemte hendene rundt fløytefutteralet.

Han vred på seg. Ansiktshuden var grå. «Det er bare rett og rimelig. Hadde ikke jeg kommet … » Han løsnet sikkerhetsbeltet, løftet seg fra setet og kneppet opp gylfen.

«Ikke gjør det,» ba hun.

Han lirket lemmet ut av kordfløyelsbuksen. En kort og tykk og omskåret penis med svulmende blodårer. Hun møtte blikket hans, det var sløret. «Får du lyst nå?»

Hun løsnet setebeltet og åpnet døren på sin side. Han grep etter henne, men hun vred seg løs og kom seg ut av bilen. Vinden traff henne som en planke.

«Hvor har du tenkt deg?» ropte han forbannet. «Du kommer ingen vei i dette været!»

Hun slo døren igjen bak seg. Sto rådløs og kjente kulden gripe tak.

Bak seg hørte hun bildøren gå opp. Hun snudde seg.

«Nå gjør du som jeg sier!» Han kom rundt bilen mot henne. I høyre hånd holdt han en pistol. En Beretta, så vidt hun kunne se i lyset fra kupeen.

Hun stirret inn i løpet. Overrumplet.

Han tok ladegrep. Smilte. «Hva blir det til?»

Hun nølte. Kjente at hjertet trommet, at hun skalv, at alt veltet frem.

Han pekte mot toalettskuret som lå badet i lyset fra billyktene. «Gå foran!»

Hun nølte.

«Kom igjen!» Han avsikret pistolen. «Og hold hendene så jeg ser dem.»

Hun adlød. Redselen og ubehaget bølget gjennom henne. Den gamle grisen minnet henne for mye om en annen. Om mannen som hadde fått henne til å flykte hjemmefra som fjortenåring. Hun gikk sakte fremover. Skyggen dannet en tydelig figur mot den hvite betongveggen. Så gled han inn bak henne og ødela skyggebildet.

Taklyset tentes automatisk da hun nærmet seg. Damer til venstre, herrer til høyre. Hun valgte herrer.

«Sånn, ja. Flink pike.» Han kommanderte henne inn i en bås. «Sett deg på lokket!»

«Jeg …»

Commented [GH1]: Skal han bare skremme henne? Er det ikke litt rart at han skrur på lyset hvis han vil voldta henne? Med tanke på vitner mener jeg?

«Hold kjeft og gjør som jeg sier.»

Hun adlød og satte seg forsiktig ned. La hendene i fanget. Hjertet banket fort og ujevnt. Hun hadde en emmen smak i den tørre munnen.

Han kom etter og trykket pistolløpet mot pannen hennes. Med venstre hånd løsnet han beltet og dro ned buksen. Han dro litt i lemmet. «Sånn. Nå suger du jævlig forsiktig.»

Hun trakk pusten dypt før hun smilte og kikket forbløffet opp. «Så stor den er!»

«Synes du?»

Hun grep lemmet forsiktig. Det var halvslapt og varmt. «Å, så hard!»

«Kom igjen, nå.»

Hun lente hodet sakte fremover mens hun stemte føttene mot gulvet og spente fra i et rykk på skrå opp mot ham. Hun ramte hodebunnen i hakespissen hans med full kraft. Det sang av smerte i skallen hennes. Hodet hans slo bakover. Hun fortsatte bevegelsen fremover og oppover. Han mistet balansen og de falt mot gulvet. Pistolarmen traff veggen, og pistolen klapret mot gulvflisene.

Hun landet oppå ham. Bakhodet hans traff gulvet, og han skrek av smerte.

Hun vred seg vekk og fant pistolen.

Fra mannen lød gurgling og hikst.

Hun stablet seg på beina og rettet pistolen mot ham. Han hadde øynene lukket, ansiktet var en stor grimase. Han lå med spredte bein. Noe inni henne klikket. Hun tok sikte og sparket ham i skrittet så hardt hun klarte. Han rykket til, øynene var vidåpne.

Hun slo pistolskjeftet mot den åpne munnen hans og kjente hvordan metallet moste tenner og hud. Blodet fosset fra leppene. Han hveste og harket, klarte ikke skrike, men ble liggende og hulke.

Raseriet fortsatte å vokse i henne. Hun hikstet, og øynene var fulle av tårer. Hun ville sparke ham i hodet, men besinnet seg og tok et skritt tilbake.

Langsomt fikk hun pusten under kontroll, og på ny kjente hun kulden fra de våte klærne. Raseriet drev vekk. Mannen lå på magen og klynket foran føttene hennes.

«Opp med deg,» kommanderte hun.

Han vred seg rundt, holdt hendene for munnen som for å hindre tennene i å falle ut.

«Opp.»

Han kravlet seg på beina og stolpret krumbøyd foran henne tilbake mot bilen mens han forgjeves forsøkte å dra opp buksene. Hun kommanderte ham til å spre beina og lene seg skrått mot bilen.

Han stønnet av smerte, men gjorde som hun sa.

«Der ja, stå sånn.» I jakkelommene lå det mobiltelefon og lommebok med kredittkort. På mobilen hans fant hun frem til kameraet og tok et bilde av ham. Blitsen gikk av, og han løftet hånden avvergende. Hun knipset på ny. «Sånn. Skal vi sende det til fruen, kanskje?»

Han ristet på hodet. «Nei, nei.» Stemmen var grøtet bak hånden.

«Til sjefen? Eller kanskje hele adresseregisteret ditt?»

«Vær så snill,» ba han skjelvende. «Jeg fryser i hjel her.»

Hun stakk mobilen i sin egen jakkelomme. «Legg deg i bagasjerommet.»

«Hva?»

«Du hørte hva jeg sa.»

«Jeg betaler godt, jeg kan …»

Hun løftet pistolen og siktet mot skrittet hans. Senket våpenet ørlite og trakk av. Skuddet smalt. Kulen rikosjetterte i asfalten under bilen.

Han svelget tungt og gjorde som hun sa. Lente seg inn i kupeen og dro i en spak så bagasjelokket gled opp. Han trakk opp buksen og gikk bak bilen og la seg nedi. Hun fulgte etter og kikket ned på ham.

«Vi kan bli enige om noe.» Munnen var rød av blod. Blikket var bønnfallende.

Hun slo lokket igjen og satte seg i førersetet, lukket dørene, justerte setet og speilene og skrudde varmen på maks. Hun svingte ut på motorveien og fortsatte nordover. Alene på veien. Hun telte pengene mens hun kjørte og kom til noe over sju tusen euro. Penger som ville skaffe henne et pusterom. Hun bremset ned og stanset på veiskulderen. Mannen i bagasjerommet hadde vært et lykketreff i forkledning.

Fløytefutteralet lå på gulvmatten foran passasjersetet. Hun grep det og tok ut fløyten. Metallet var kaldt mot fingrene. Hun la leppene mot amasjørhullet og blåste. Lukket øynene og spilte. Surt og uklart, fløyten nektet å samarbeide, de hadde vært for lenge fra hverandre. Hun fortsatte å blåse. Fikk varmen tilbake, leppene myknet, nå lød det bedre. Utenfor hylte vinden. Hun slo av viften, lukket øynene og spilte Fuglefangerarien fra Tryllefløyten fritt fra hukommelsen. «Der Vogelfänger bin ich ja. » Hun var tilbake i konsertsalen, sanset spenningen og den nervøse svettelukten i orkesteret, partituret løp foran henne, og for første gang på flere år følte hun noe som minnet om lykke.

Da hun var ferdig med å spille, ble hun sittende med fløyten i hendene. Ingen applaus. Stille fra bagasjerommet. Bare svak motordur og vinden som rev og slet i karosseriet. Hun stirret ut i mørket. Innså at for å komme videre, måtte hun først dra tilbake dit hun kom fra. Hun måtte hjem til Norge. Hun kunne ikke lenger flykte fra seg selv.

2

Torsdag 17. desember 05.30

Ekeberg camping, Oslo

Theo Hannover stanset på toppen av bakken. Lungene jobbet som en blåsebelg. Kroppen var tung og uvillig. Han støttet seg mot nettinggjerdet og fikk igjen pusten. Tøyde baksiden av leggen. Dagen før, på flyturen over Atlanteren, hadde han ikke fått sove. Etter at han kom hjem, hadde han duppet av på ettermiddagen, og nå som han burde sovet, nektet kroppen.

Jogging og frisk luft var det eneste som hjalp mot jet lag. Han skiftet fot, presset sålen varsomt mot stammen til det verket i leggmuskelen. Han telte langsomt til ti inni seg. Det verket og stakk rundt om i kroppen, blodet fløt som seig grøt gjennom årene, hele organismen kjentes som den tilhørte en fremmed. All reisingen kunne umulig være sunt, det var en tanke som stadig kom tilbake.

Under ham lå Gamlebyen og Tøyen, og lenger nord glitret lysene i Groruddalen. I den klare natteluften kunne han se hver enkelt gatelykt langs motorveien, flomlyset på spiret av Østre Aker kirke, reklameskiltene rundt Alnabrusenteret, godsterminalen, og noen spredte vinduer i høyblokkene helt opp mot skogen på Romsås. Matte stjerner på himmelen over Lillomarka. Opp av pipen på Brobekk-anlegget sto en hvit søyle av damp.

Reisen hadde bare vart i to dager. Det var for kort til å venne kroppen til en ny tidssone. Nå var han verken tilpasset Oslo eller Washington D.C., men et sted imellom, over skyene. CIA hadde vært overveldende. Endeløse kontorbygg fulle av effektive og velkledde operatører som døgnet rundt fulgte alle verdens trusler. Det kjentes som en annen verden nå.

Han småfrøs og skulle til å løpe videre da han oppdaget noe nytt i synsfeltet. Ved Bjerke, til høyre for det som måtte være den mørklagte travbanen, blinket et oransje lys. Det flakket og ble sterkere, var det flammer? Mot den mørke himmelen drev røyk opp. Var det en villa som brant?

Theo grøsset. Det var den farligste tiden, siste uken før jul. Kombinasjonen av levende lys, overbelastede elektriske anlegg og julebordsfyll tok flere liv hvert år. Hadde noen sovnet med en pizza i ovnen? For en mistrøstig utgang.

Han stivnet til. Hadde han husket å blåse ut lyset på juledekorasjonen hjemme? Juni hadde laget den på skolen og plassert den på kjøkkenbenken. Et rødt kubbelys mellom tøynisser og knusktørr reinlav. Han prøvde å tenke tilbake, men klarte ikke huske om han hadde blåst ut lyset. Juni lå vegg i vegg og sov, faren i underetasjen. Om lyset begynte å renne, om veken beveget seg … det skulle ingenting til.

Theo bråsnudde og løp hjemover alt han orket.

3

Torsdag 17. desember 10.30

Nydalen, Oslo

Theo fylte ut et digitalt skjema for refusjon av reiseutgifter. Øynene verket av mysingen mot skjermen. PST brukte et annet system enn han var vant til, men etter åtte måneder begynte han å få dreisen på det. Kontoret var stille, bare svak summing fra pc-en. En svak tobakkseim hang fortsatt igjen etter den forrige innehaveren.

Han reiste seg og strakte armene i været. Kvalte en gjesp. Han hadde bare sovet i en time. Da han kom hjem fra den nattlige joggeturen, hadde kubbelyset vært slukket og huset stille. Senere, i sengen, hadde han likevel ikke fått sove. Frykten ville ikke slippe taket. Inntrykkene fra USA hadde svirret i utkanten av bevisstheten. Ingen å prate med.

Det banket på dørkarmen, og han kikket opp. Assisterende PST-sjef Niels Rasch sto i døråpningen. Dress og slips og en dyp rynke mellom øynene. I hånden holdt han et rødt saksomslag. «USA-turen, var det bra?»

«Mange nye mennesker. Enormt apparat og vanskelig å få oversikten.»

«Det er vel meningen?» Rasch la hodet på skakke.

Theo trakk på smilebåndet, usikker på om Rasch fleipet.

«Jo, for så vidt.»

«Har du et minutt?»

«Naturligvis.»

Rasch steg inn og lukket døren bak seg. «Jeg lurte på en ting … » Han dro ut besøksstolen og satte seg.

«Ja?»

«Har du kapasitet til en liten sak?»

«Jeg, jo, hva dreier det seg om?»

«Hva annet jobber du på nå?»

Theo tenkte seg om. «Vel, det vanlige, jeg har en del liggende, hundre og fire uleste e-poster blant annet.»

«Men ingen etterforskning?»

«Ingenting som brenner.»

«’Brenner’.» Rasch smilte stivt. «Det er nettopp en brann det gjelder.»

Pc-skjermen gikk i hvilemodus. Theo skjøv bilagene til side. «Har du avklart min delaktighet med Hege Tønnesen?»

«Ah, det glemte jeg å si.» Rasch holdt papirene med begge hender, presset dem mot bukselårene. «Hva da?»

«Vi har stokket litt om mens du var borte. Hege Tønnesen er suspendert. Inntil videre fungerer jeg som leder for Retts- og Etterforskningsavdelingen også.

«Hvorfor er Hege suspendert?»

«Jeg ikke kan diskutere personalsaker.» Rasch la pannen i folder. «Jeg har fått en forespørsel fra Oslo politidistrikt, din gamle arbeidsgiver.»

«Å?»

Rasch sugde på tungen, skar en grimase. «Jeg er usikker på om vi skal bruke energi på det …»

«En brann, sa du?»

«Kjøttskandalen og homsedrapene kommer midt oppe i omorganiseringen. OPDs etterforskningskapasitet er sprengt.»

Theo ventet på resten.

Rasch åpnet saksmappen i fanget. Dro seg i øreflippen. «De har visst høye tanker om deg. Politimesteren selv har signert på anmodningen, som er fra Lisbeth Müller.»

«Er ikke hun i Kripos?»

Rasch trakk på skuldrene. «Du kjenner henne altså?»

«Jeg har vært borti henne, ja. Hun er dyktig.»

Rasch sukket tungt før han lukket saksomlaget og møtte blikket hans. «Det har skjedd et mistenkelig dødsfall. Haldor Bøe, tidligere statssekretær i Forsvarsdepartementet, ble funnet død i sitt hjem tirsdag kveld.»

«I forgårs?»

«Ja.»

Theo lot det synke inn. «Er det han Bøe i fagforeningen?»

Rasch nikket. «Han var en av toppene i FAF, ja. Forbundet Arbeidere og Funksjonærer. Han var tilbake der etter regjeringsskiftet. Det virket først som et selvdrap, med piller, ingenting mistenkelig.» Rasch holdt inne.

«Men?» sa Theo og kjente motviljen strømme ut i lemmene. Han hadde gledet seg til noen rolige arbeidsdager. Hadde planlagt hyggelige juleforberedelser med Juni.

«Vel,» sa Rasch og sukket. «I natt brant huset hans ned til grunnen. Eksplosjonsartet brann i et tomt hus.»

«På Bjerke?»

«Risløkka, hvordan det?»

«Jeg så brannen.» På nytt kjente han frykten for Juni og flammene. «Så ingen kom til skade?»

«Nei.» Rasch la saksmappen på skrivebordet. Skjøv den over til ham. «Vil du bistå i etterforskningen?»

«Det må nesten du avgjøre.»

«Jo.» Rasch reiste seg. «Bøe var også politiker. Litt høyt på strå. Så det er ikke helt søkt at vi involveres.» Han slo hendene sammen. «Ok. Da sier vi det slik. Du tar kontakt med Müller snarest. Og hold meg underrettet, da.»