EIRIK WEKRE

Tidligere utgitt:

Spill uten regler. Thriller, 2005

Terbovens liste. Thriller, 2006

Operasjon Snøhvit. Thriller, 2008

Operasjon Isbjørn. Thriller, 2009

Operasjon Høye Nord. Thriller, 2010

Trollmannens læregutt. Kriminalroman, 2012

Fuglefangerne. Thriller, 2014

Eirik Wekre

Inkognito

Thriller

Gyldendal

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2015

www.gyldendal.no

Omslagsdesign:

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8328-169-9 (ePub)

ISBN 978-82-05- (trykk)

Alle Gyldendals bøker er produsert i miljøsertifiserte trykkerier. Se www.gyldendal.no/miljo

Inkognito:

Under ukjent navn, uten å gi seg til kjenne; fingert, påtatt navn som tjener til å skjule det virkelige.

(Store norske leksikon)

1

Lørdag 20. juni 09.00

Inkognitogaten 18, Oslo

Statsministerboligens kjellergarasje var sval og stille. Viften summet svakt i luftavsuget. Bilene luktet nyvasket. Utenfra hørtes en svak rumling fra 19-trikken som svingte opp mot Riddervolds plass.

På kjøreseddelen sto det bare Privat besøk – Romerike.

Hun kikket på klokken og oppdaget samtidig at tykt, mørkt blod dryppet fra hånden ned på betonggulvet. Et kutt i håndbaken. Men hun hadde da ikke vært borti noe skarpt?

Gundersen satt i førersetet på BMW-en og kontrollerte tjenestepistolen. Han likte å fikle med våpenet i ledige stunder. Han ble oppmerksom på at hun blødde og stakk pistolen tilbake i skulderhylsteret.

«Du trenger ikke …,» protesterte hun.

«Stå stille.» Han strakte seg etter førstehjelpssakene før han steg ut og brettet ut vesken på setet. «Få se.»

Hun rakte lydig hånden frem.

Han grep den og tørket bort blodet før han festet plasteret stramt og klemte hånden hennes.

«Sånn.»

Hun følte seg som en liten pike. «Takk.»

Han smilte og ryddet bort sakene. Tryllet frem en tjuekroning. «Kron eller mynt?»

Hun smilte. Det var Gundersens faste ritual. De kjørte alltid to biler, og det var opp til dem å avgjøre hvilken som skulle frakte statsministeren.

«Ta mynt, du.» Hun visste at han ikke ville ha kron. Det var hans form for overtro. Han hadde vært i Den kongelige politieskorte før, men søkt overflytting. Påsto at tiden med kongefamilien hadde gjort ham til republikaner.

Gundersen nølte og kikket ertelystent på henne, så knipset han plutselig mynten i været. Den snurret lynfort og lignet en tåkete liten ball oppunder lysstoffrørene, før den spant vektløs rundt sin egen akse og stupte ned i Gundersens høyre håndflate. Han holdt den frem.

Mynt.

Statsministeren skulle kjøre med Gundersen.

Hun følte et stikk av skuffelse. Statsminister Somby var en hyggelig mann som likte å snakke, også med folk som henne.

Gundersen stakk mynten i lommen. «’Privat besøk’, mon tro hva det kan være?»

Hun hadde også lurt på det. Ifølge livvaktskiftet de hadde avløst, hadde Somby sittet i parti- og regjeringsdrøftinger natten igjennom, og ikke vært hjemme før i sekstiden. Altså hadde han sovet maksimalt to timer.

En gang hadde han fortalt henne at han trengte tre, helst fire timers søvn for å fungere. Å lede landet var som å befinne seg i en konstant unntakstilstand der egne behov måtte forsakes. Der hadde de noe til felles.

Døren fra boligseksjonen slo opp, og Somby kom til syne. Han var kledd i dongeribukser og en rutete fritidsskjorte og trippet de fem trinnene ned til garasjen.

Kona sto igjen i døren, hun var iført stramme treningsklær med store svettefelter. «Hils Christian og Håkon!» ropte hun.

Somby løftet hånden som tegn på at han hadde hørt henne.

Kona slo døren igjen.

«God morgen.» Han smilte til henne. «Hvem får jeg æren av å kjøre med i dag?»

Lå det et snev av forhåpning i stemmen, ville han helst kjøre med henne?

Gundersen kremtet og åpnet baksetedøren på BMW-en. «God morgen.»

«Nåvel.» Somby nikket tilbake. «Bare kjør mot Gardermoen. Jeg forklarer veien når vi nærmer oss.»

Han kravlet inn i baksetet og lukket døren etter seg.

Hun nølte et sekund før hun smatt inn i Mercedesen. Hadde en følelse av at noe var i ulage. Et avvik fra normalen. Men hva? Var det kuttet i hånden? Hun forsto ikke hvordan det hadde skjedd.

Klokken i dashbordet viste 09.07 da de rullet ut av porten. Morgenlyset var skarpt, hun satte solbrillene på nesen. På fortauet midt imot sto en skikkelse og myste mot dem. En mann med arbeidsklær og slitt ryggsekk. En polsk håndverker, gjettet hun.

Gundersen svingte rundt kvartalet og tok Parkveien og Løkkeveien ned bak den amerikanske ambassaden.

Over Ekebergåsen hang solen høyt på en klar, blå himmel. I Vikaterrassen spankulerte to jenter i småsko og sommerkjoler. De spiste is. Sommeren var kommet for å bli.

I Festningstunnelen gjallet et vedvarende ekko av motorlyder. Det var mer biltrafikk enn normalt. Skoleferien var i gang.

Tankene dreide rundt Somby i bilen foran. Statsministeren var en politiker ulik alle andre. Nasjonen trengte å stramme livremmen, og tidligere på året hadde han pålagt seg selv et ti prosents lønnskutt for å gå foran som et godt eksempel. En symbolhandling, men likevel. Noe liknende hadde aldri skjedd før.

Dagen før hadde vært enda mer oppsiktsvekkende. Han hadde stilt kabinettsspørsmål i Stortinget for å presse gjennom arbeidstidsreformen. Ultimatumet hadde kommet overraskende på alle, og han hadde fått flertallet mot seg. Nå satt regjeringen på oppsigelse, og hvem som skulle overta regjeringsmakten, var helt i det blå.

Det var tøft gjort. Somby hadde satt landets beste foran egen prestisje. Somby var hel ved. Hun håpet han kunne fortsette som statsminister, det var visst ikke helt umulig.

De passerte fartskameraet, og Gundersen økte farten videre innover i Ekebergtunnelen.

Hun holdt avstanden. Somby utstrålte trygghet, en smittende ro. Nå satt han vel og pratet med Gundersen, spurte hvordan det gikk med familien, de to tvillingguttene, hytta i Odalen.

Flere av ministrene hans var uspiselige, men Somby tok hun gjerne en kule for. Å beskytte ham var meningsfylt. Når de kjørte, hadde han flere ganger fisket etter bakgrunnen hennes, og bare blitt ivrigere når hun unnvek spørsmålet. Selv ikke han kunne få vite sannheten. Kanskje særlig ikke han.

Gundersen fulgte trafikken. Et danskregistrert vogntog tok av mot Ryen. Stasjonsvogner fulle av barn og ferieutstyr. Tunnelen var slutt, og BMW-en rullet ut i solen på Kværnerbrua. Hun vippet på seg solbrillene igjen.

Da lød det et dumpt smell.

BMW-en løftet seg fra betongdekket, hang et øyeblikk i luften. Bakruten ble pulverisert og presset ut av rammen. Bilen slo i bakken igjen og skjente over i venstre felt. Den unngikk så vidt to biler, smalt mot betongkanten og skrapte bortetter med et langtrukkent hvin. Bilen snurret voldsomt over mot høyre igjen. Hun bråbremset for å unngå den. Nå så hun at de andre rutene også var blåst ut. BMW-en traff autovernet med fronten først og snurret baklengs, saktere nå, mot Vålerengtunnelen. I det høyre feltet tjue–tretti meter foran tunnelåpningen kom det til full stopp. Gjennom vindusrammen i førerdøren så hun de blodige restene av Gundersen som hang over rattet. Det så ut som om baksiden av hodet var borte.

Refleksene slo inn.

Hun stanset på tvers av venstre kjørefelt og slo blålysene på. Bilene bak bremset så det pep i dekkene og stanset. Tankene raste gjennom henne. Attentat mot statsministeren. Trolig en fjernstyrt bombe, den måtte ha vært plassert i veibanen, kanskje under et kumlokk, eller hadde noen klart å feste den under bilen?

Hun kalte opp sentralen. «S.-min. rammet av bilbombe – trenger bistand.»

«Er S.-min. i live?» gjentok sentralen. Stemmen var overtydelig.

Han kunne umulig ha overlevd noe slikt.

«Jeg vet ikke,» ropte hun, grep førstehjelpssettet og stormet frem mot vraket.

2

Lørdag 20. juni 10.30

Beach Club Express, Oslo Lufthavn Gardermoen

Theo Hannover bladde i avisen. Han drakk kaffe og spiste kyllingsandwich. Foran ham lå to ukers ferie, og han hadde ennå ikke bestemt seg for hva han skulle fylle dem med. Det var mange år siden han hadde hatt en slik følelse av frihet og tidsoverflod.

Utenfor terminalen sto røykerne og trippet, passasjerer trillet koffertene sine til og fra busser og biler. I bakgrunnen lå Romeriksåsen badet i morgensol. Himmelen var knallblå, luften klar og ren.

Avisen var full av stoff om kabinettsspørsmålet dagen før. Spekulasjoner om hvem som nå ville få makten. Han leste uten egentlig å registrere hva som sto. Tankene var et annet sted. I et av flyene som var i ferd med å ta av, satt Juni og Hege. Datteren og kjæresten hans.

De to kvinnene i hans liv skulle reise til Florida i et forsøk på å skvære opp. Juni var midt i tenåringståken av hormoner og kroppsutvikling, sosial turbulens og skolepress. Hun kunne være ufordragelig iblant, totalt egenrådig og utilsnakkende, og Hege nektet å akseptere det. Antakelig måtte man være av samme kjøtt og blod for å holde det ut.

Han befant seg i en stadig bredere lojalitetsspagat mellom de to. Han kom til kort både som far og kjæreste. Noe måtte endres. Han hadde gjort det han kunne, måtte slutte å tenke på det, nå var det opp til dem. Det var usagt, men for ham føltes det som siste sjanse.

Han skjøv avisen vekk og reiste seg brått. Den klare himmelen og den grønne åsen i vest hadde vekket turlysten i ham. Forsommeren kunne være fantastisk i fjellet, og værvarselet var godt! Han strenet ut og mot parkeringen. I tankene begynte han å lage en pakkeliste.

I lommen ringte telefonen. Han dro den opp og sjekket displayet.

Pia Strömer, sjefen. Hjertet sank.

Motvillig trykket han inn svarknappen.

Strömer var knapp:

Statsministeren var livstruende skadet etter et bombeattentat. Politiledelsen hadde slått nasjonal katastrofealarm. Mobilisering av alt mannskap. Stengning av grenseoverganger.

Han lyttet med vantro. Budskapet sto i grell kontrast til den løsslupne feriestemningen blant menneskene rundt ham.

«Er du langt unna?» sa Strömer. «Du behøves her.»

«En halvtime.»

«Møt på Politihuset. Oslopolitiet får etterforskningsansvaret, men jeg vil ha deg med.»

«Spor etter gjerningsmennene?»

«Ingenting foreløpig.» Hun ble avbrutt av en stemme i bakgrunnen. Så kom hun tilbake. «Husk våpen, det er full bevæpning!»

Tjenestepistolen lå i Nydalen. «Det blir en omvei.»

«Ja vel, bare kom deg hit, da!»

Strömer la på.

Theo ga gass sørover mot byen. Tankene raste. Bombeattentat mot statsministeren. «Et anslag mot selve demokratiet, » hadde Strömer sagt. Mot rikets sikkerhet, nettopp hva PST skulle beskytte.

Solen presset stekende mot bilvinduene, men likevel føltes det som det lå en istapp langs ryggraden. Skulle Somby dø, var det uendelig trist, for han var en lovende og likandes politiker. Men hvorfor angripe en statsminister som nettopp hadde avsatt seg selv?

Det var dobbelt meningsløst.

Med gru mintes han terroranslaget i Oslo 22. juli 2011. Bomben i Regjeringskvartalet hadde bare vært en avledningsmanøver for det som skulle følge. Var dette attentatet også bare opptakten til noe større?

Trafikken sto plutselig stille like etter Kjeller-krysset. Det virket som den oppsto av at folk bremset ned for å se på de blinkende blålysene i motsatt kjørefelt.

Køen nærmet seg langsomt. To patruljer fra Romerike politidistrikt hadde etablert en provisorisk veisperring i nordgående felt. Alle biler på vei ut av byen måtte svinge gjennom en sluse. To betjenter med maskinpistoler på magen kikket inn i hver enkelt bil.

Han lurte på hva de så etter. Skjeggete islamister? Eller en nervøs hvit mann, en mulig soloterrorist? Nå sto trafikken bom stille begge veier. Han slo på radioen. Det ble meldt at både Ekeberg- og Vålerengtunnelen var stengt i begge retninger på grunn av et trafikkuhell. Hovedfartsåren nordover. Omkjøring og kaos.

Theo sjekket klokken. Dette hadde han ikke tid til. Fra tiden på Spaning hadde han fortsatt en blålampe liggende. En gammeldags saftblander med magnetfot. Han plugget den i strømuttaket og tutet seg vei ut på veiskulderen der han fortsatte sørover mot byen.

Trafikken løste seg opp ved Alnabru. NRK Radio meldte at en bil fra regjeringens kjøretjeneste hadde vært involvert i en alvorlig ulykke. At det var bebudet en pressekonferanse på Politihuset klokken tolv. Theo merket at han fortsatt frøs i den varme bilen. Et land uten ledelse. Stengte veier ut av byen. Terrorister på frifot. Folk kunne få panikk av mindre.

3

Lørdag 20. juni 11.10

Politihuset på Grønland

Pia Strömer møtte ham utenfor operasjonssentralen. Hun kom fra møte i krisestaben og oppdaterte ham mens de gikk opp trappene til Kriminalavdelingen.

«Du blir satt til å lede etterforskningen sammen med Jånni Mikkelsen. Den strategiske og taktiske delen. Det blir i tillegg en egen gruppe med islamistfokus, og en for netthatere og potensielle soloterrorister.»

Theo var overveldet av ansvaret. Hun måtte ha høye tanker om ham. Selv hadde han sett for seg en rolle som koordinator mellom PST og oslopolitiet.

Døren til møterommet sto på gløtt, og hun gikk foran ham inn.

Jan Petter Krum, direktøren for Politidirektoratet var der. Likedan politimester Tore Hoff, eller Papa, som var både dekkmerket og kallenavnet internt. Videre Jånni Mikkelsen og to av hans folk fra Krim: Lisbeth Müller og Herman Svenson. Theo kjente dem fra før, han gikk rundt bordet og håndhilste på alle.

Krum var øverst i rang, han stilte seg ved enden av bordet.

«Før dere går i gang. La meg understreke viktigheten av samarbeid på tvers av etater og avdelinger. Dette er en komplisert sak. Kommunikasjon og koordinasjon er essensielt! Dette er godt beskrevet i planverket. Nå må vi stå sammen.»

Han kikket i notatene.

«Situasjonen krever ekstraordinær innsats av oss alle. Det er nå vi må vise hva vi er laget av! »

Han lot blikket vandre rundt bordet. Stirret hver og én alvorlig inn i øynene. Pannen var blank av svette.

Noen år tidligere, under en annen terroraksjon, hadde Krum vært leder for Ordensavdelingen.

Byen var blitt invadert av demonstranter som protesterte mot at EU skulle få fredsprisen. Den gang hadde Krum brutt sammen og sykmeldt seg da presset ble for stort.

«Vi møtes på nytt her … » Krum kikket på klokken. «Om tre timer. Jeg håper ved gud vi har svarene til da.»

Han stakk papirene i dokumentmappen og strenet ut.

Politimester Hoff tok ordet. Han virket oppblåst i den trange uniformsskjorten. «Deres jobb blir rett og slett å finne gjerningsmennene. Vi må punktere denne situasjonen før den eskalerer!»

Kallenavnet Papa var blitt sittende ved Hoff også fordi han lignet på Ernest Hemingway. Han var en svært bestemt brumlebasse, med et bredt, kraftig ansikt, fullskjegg og et ustabilt temperament.

«Dette handler ikke bare om statsministeren,» fortsatte han og svelget. «Det handler om forsvar av demokratiet og rikets sikkerhet.»

Han trakk pusten tungt.

«Men kanskje enda viktigere så handler det om politietatens standing i folket. Etter det som skjedde i går, og i dag, hvis vi svikter nå, så … » Han kremtet.

Med ett forsto Theo hva han mente. Avstemmingen i Stortinget dagen før, som hadde endt med kabinettsspørsmål og resulterte i at Sombys regjering måtte gå av, hadde handlet om å drive gjennom den omstridte arbeidstidsreformen, som blant annet ville medføre omfattende endringer i politiansattes vakt- og overtidsordninger. Uniformerte politifolk fra hele landet hadde demonstrert mot reformen utenfor Stortinget. Nå så han for seg avisoppslag av typen «Politiet som demonstrerte mot Somby i går, voktet ham ikke godt nok i dag».

Politimesteren kikket på Strömer. «Noe å tilføye?»

«Nå gjelder nødretten,» sa Strömer. «Dere har alle fullmakter.»

«Akkurat.» Politimesteren reiste seg. «Tiden er knapp.»

Han og Strömer forsvant ut døren.

Mikkelsen kikket bort på ham. Han virket lite ivrig på å ta føringen. Theo var uforberedt, men reiste seg. Han grep en rød tusj og tegnet en strek på den hvite tavlen. «OK, folkens. Hva er de viktigste spørsmålene?»

Lisbeth lente seg frem. «Hvordan har de klart å feste bomben til bilen?»

Theo skrev spørsmålet på tavlen.

Lisbeth skar en grimase. «Kanskje det fins bilder fra et overvåkningskamera i servicegarasjen?»

«Var ikke bomben plassert under et kumlokk i veien?» spurte Svenson.

«Skadene på bilen tyder ikke på det,» sa Mikkelsen. «Jeg snakket med en av teknikerne.»

«Hva mer?» sa Theo.

«Hadde Somby mottatt trusler i forkant?» sa Lisbeth.

«PST arkiverer alt sånt,» sa Theo. «Vi trenger ikke tenke på det. Netthatergruppen følger opp den listen.»

«Hvordan visste de at statsministeren skulle kjøre akkurat der akkurat da?» fortsatte Lisbeth. «Har de en kilde på innsiden?»

Theo tenkte etter. Lisbeth hadde rett. Attentatet var neppe mulig uten innsideinformasjon. Noen i statsministerens nærmeste krets måtte være involvert.