Eirik Wekre

ALIAS

Alias

Copyright © Eirik Wekre 2019

Omslag: Koitz Animation & Graphics

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 9788283281705 (ePub)

ISBN: 9788283990256 (trykk)

HEGE TØNNESEN SERIEN:

Operasjon Snøhvit (2008)

Operasjon Isbjørn (2009)

Operasjon Høye Nord (2010)

Trollmannens læregutt 2012

Fuglefangerne (2014)

Inkognito (2015)

Alias (2019)

ANDRE BØKER AV EIRIK WEKRE

Spill uten regler (2005)

Terbovens liste (2006)

Til Ingun

1

Mandag 4. desember 1989, kl. 06:30

Møllefaret, Oslo

Frode Ulriksen satt ved kjøkkenbordet og prøvde å våkne. Mandagene var alltid tyngst, og særlig i mørketiden. Moccamasteren putret på benken. Barnas julekalendre i papp vaglet i vinduskarmen, og i ruten over så han sitt eget speilbilde. Håret sto til alle kanter. Øynene var mørke og smale, kjakene fyldige og mørke av skjeggstubber. Det var lenge siden han hadde dristet seg til å gå på vekten. Hvor var det blitt av den stramme soldatkroppen hans? Det var bare åtte år siden han hadde vært militærpoliti. Eller mer nøyaktig: Det var før han stiftet familie. Med kone og to barn og femten prosent rente på boliglånet var det ikke lenger rom for fysisk fostring.

Ulriksen skrudde på radionyhetene: Nye demonstrasjoner i Praha. Hele politbyrået i det østtyske kommunistpartiet går av. Gorbatsjov og Bush har samtaler på Malta. Stortinget åpner for forhandlinger med EF via EFTA om tilpasning til EFs indre marked.

Kaffen var klar. Han reiste seg tungt og skjenket i en kopp. Orket ikke tanken på mat. Dessuten var han allerede bak skjema. Han slurpet forsiktig i seg. Han savnet kompisene fra tiden nordpå. Så mye enklere livet hadde vært den gang! De hadde dirigert trafikken under øvelser og hanket inn fulle rekrutter fra dansestedet Jacobines i Andselv. De hadde frosset og slåss sammen, og i frihelgene hadde de kjørt i gnistrende kaldt nattemørke og nordlys til Tromsø for å feste og avreagere.

Ulriksen tømte koppen og skjøv minnene til side. Å frakte sekker med kontanter var kanskje kjedelig, men som bankansatt var man i hvert fall trygg. Penger ville det alltid være behov for.

Etter morgenstellet svingte han ned Vækerøveien og fortsatte motorveien inn til Skøyen. Gamle Holøs ventet på sin sedvanlige plass i Hoffsveien. Kraven på saueskinnsjakken var trukket opp over ørene. Frostrøyk fra munnen og hender stukket dypt i lommene. Han satte seg inn med et sukk.

«Dæven det er kaldt, og du er tre minutter bak.» Han gned håndflatene mot hverandre, varmet dem mellom lårene.

«Beklager. Barna har bronkitt og -»

«Du ser jævlig ut.»

«Takk det samme.»

De kjørte til tellesentralen, identifiserte seg og ble sluppet inn i kjøregården. Pengesekkene var tyngre enn vanlig. Lønns- og trygdebetalinger til julehandelen. Holøs signerte papirene i vaktrommet. De rakk en kopp kaffe og litt småprat med vekterne, før Holøs forsvant på toalettet og ble borte. Lenger enn vanlig. Han kom tilbake og tørket hendene av mot bukselårene, nikket mot utgangsdøren. «Vi får komme oss av gårde.»

Ulriksen dinglet bilnøklene foran seg. «Vil du kjøre?»

De pleide å trekke lodd om hvem som skulle kjøre. Begge likte best å sitte bak rattet.

«Kjør du,» sa Holøs.

Utenfor sved kulden i ansiktet. De satte seg inn og skrudde varmeapparatet på fullt. Ulriksen svingte til høyre og videre ut på Nylandsveien.

«Hva er ruten i dag?»

Holøs brettet ut kjørelisten. «Vi starter på Røa.»

Morgentrafikken var tettere nå. Ulriksen styrte forbi den nye skyskraperen Oslo Plaza som snart skulle åpne, og videre mot trafikkmaskinen. Over silhuetten av Østmarka lå en tynn mørkegul stripe av lys fra solen, som om den var tegnet med fin tusj. Han kunne skimte radarkulen på Haukåsen.

Holøs tente en sigarett og rullet sidevinduet ned et par centimeter. Han tok et drag og sukket fornøyd. «Tre uker nå, så drar vi til Tenerife.»

Ulriksen svarte ikke. Holøs hadde helt siden høstjevndøgn snakket om den forestående sydenturen med kona. Gnidd det inn. De skulle til det samme hotellet for tiende år på rad. Selv skulle han til Vestlandet, til Innvik i Sogn, og feire både jul og nyttår med svigerforeldrene. Det var ikke noe han gledet seg til.

Barna var to og fire år nå, og han så allerede frem til at de skulle bli myndige og flytte hjemmefra så han kunne få livet tilbake. Var han verdens verste pappa, eller var det normalt å nære slike tanker? Det var ingen han turte å diskutere dem åpent med. Holøs var i hvert fall ikke rett mann. Den kyniske ekspolitimannen var barnløs og lukket og mest interessert i amerikanske biler. Han hadde en oppvarmet dobbelgarasje der han skrudde på Camaroen sin med sigaretten i munnviken og Elvis Presley i høyttalerne.

Nå knipset han sneipen ut og rullet opp vinduet. De stanget seg opp køen i Rådhusgaten, ned langs Kontraskjæret og videre over Rådhusplassen mot Vestbanen. Bare en måned til Festningstunellen skulle åpne nå. Det kom til å bli rart. Å kjøre under byen og under fjorden. Hvordan kunne de være sikre på at vannet ikke ville trenge inn og fange bilistene i en dødsfelle?

De passerte Texaco-stasjonen på Maritim. «Hva tror du?» sa Holøs.

«Om hva?»

Holøs nikket bakover, mot pengesekkene i lasterommet. «Hvor mye?»

Ulriksen tenkte etter. Det høyeste enkeltbeløpet han kunne huske, var fra julestria året før. Kanskje var det enda mer i år. «Seks millioner?»

«Åtte og en halv.»

«Oi.»

Han svingte av Drammensveien og fortsatte opp Vækerøveien, krysset trikkelinjen ved Furulund. I motsatt retning sto bilkøen stille. En sky av eksos steg mot himmelen. Det hendte han lekte med tanken på å stikke av med pengene. Han ville lure sovemiddel i kaffen til Holøs og kjøre rett til Fornebu, fylle sedlene i et par kofferter og sjekke dem inn på et fly til Rio. Spørsmålet var hvor langt han ville komme før alarmen gikk. Antakelig ville han bli arrestert under mellomlanding. Og hva skulle han gjøre med norske sedler i Brasil?

Nei, for å lykkes måtte han nok heller alliere seg med Holøs og gjemme unna pengene et sted på ruten og så fingere at de var blitt ranet. Men heller ikke det var noen god plan. Om han luftet ideen med Holøs, risikerte han å miste jobben. Og hvem andre kunne han alliere seg med som var til å stole på? Og hvordan skulle i så fall byttet fordeles?

Han hadde for lengst konkludert med at ran ikke lå for ham. Likevel fortsatte tankene å snike seg innpå ham. Han hadde sikkert vurdert hundre ulike måter å gjøre det på, men ingen av dem ville fungere i praksis. Én ting var selve ranet, noe annet var det å renvaske pengene etterpå, og ikke minst å gå rundt og bære på hemmeligheten. Det fantes simpelthen ingen vanntett måte å gjøre det på. Sikkerhetsrutinene var for gode, og derfor var de da heller aldri blitt ranet. Og godt var det.

Han lurte på om Holøs hadde lignende dagdrømmer. Antakelig ikke. Han virket for fantasiløs. For satt.

De var fremme på Røa. Ulriksen rygget inn mot bakdøren på bankfilialen. Det sprakte i internradioen mellom setene.

«Bravo, dette er Alfa. Hvordan går det?»

Holøs grep mikrofonen. «Vi er akkurat på første stopp.»

«Noe å melde?»

«Nei.»

«Ok. Kjør forsiktig.»

Radioen ble taus. I speilet så Ulriksen at bakdøren i bygget gikk opp. Filialsjefen kom til syne. Blådress og hentesveis som alltid, men i dag hadde han tatt på et lilla slips. For å markere at det var advent, kanskje. Han holdt tommelen opp. Ulriksen lot motoren gå, vred seg ut og åpnet bakluken. Han løftet ut riktig sekk og bar den inn. Banksjefen smekket døren igjen bak dem og trippet ned i hvelvet. Ulriksen la sekken på bordet mellom dem, låste opp. Banksjefen brøt forseglingen, telte opp pengebuntene og signerte på skjemaet.

Ute i bilen igjen hadde Holøs tent seg en ny sigarett. På radioen spilte de «The Look» med Roxette.

Ulriksen satte bilen i gir. «Og så til Vinderen?»

Holøs nikket. «En sekstisju Corvette kjørte forbi mens du var inne. Leppestiftrød flake-lakk, helt strøken. Ikke ofte du ser sånne på denne tiden av året. Jeg gjetter at den er California-kjørt.»

«Hvorfor det?»

«Kanskje fordi jeg kjenner eieren?» Holøs lo, en dyp latter som endte i en kraftig hostekule. Det lød som om han hadde fått grus i girkassen.

Ulriksen lo ikke. Han hadde for lengst konstatert at Holøs hadde en annen type humor enn ham.

Holøs holdt seg for munnen og harket seg ferdig. Tørket munnen med håndbaken.

Ulriksen svingte til venstre mot Blindeskolen og fortsatte østover på Stasjonsveien. Foran dem kjørte en ølbil fra Ringnes bryggeri. Det er vi som holder hjula i gang, tenkte han. Øl og penger til folket. Det var en ny tanke, og han trakk på smilebåndet.

«Hva flirer du av?» sa Holøs.

«Ingenting.»

«Kom igjen, få høre.»

Ved Gressbanen svingte ølbilen ned Holmenkollveien. Ulriksen forklarte hvorfor han smilte. Holøs gryntet og virket lite imponert. I bunnen av bakken svingte han inn Tråkka. Fine villaer på én side, og på motsatt: en rimfrossen gresslette ned mot Holmendammen. Luften var kald og klar, og isen hadde lagt seg på vannet. En flokk canadagjess sto vendt mot solen som var på vei opp. I venstre veikant sto en sølvgrå Volvo stasjonsvogn parkert. Rundt svingen lenger fremme kom en høy mørkeblå trekkvogn. Den var uten tilhenger, men det kom til å bli trangt å passere.

Trekkvognen syntes å øke farten. Ville sjåføren prøve å komme først forbi den parkerte bilen? Det var dårlig dømmekraft. Ulriksen giret ned. Trekkvognen la seg midt i veien.

«Hva faen…» sa Holøs.

Ulriksen blinket med lysene, men trekkvognen la seg over på deres side og skjøt fart. For en idiot. Ulriksen løftet blikket mot sjåføren. I førerhytta satt tre mann. De var iført mørke finlandshetter.

Holøs hadde sett det samme som ham. Han grep etter mikrofonen. Ulriksen dreide rattet febrilsk mot venstre, men innså at det var for sent. Han spente kroppen for å ta av for sammenstøtet.

Trekkvognen traff dem i høyre forskjerm med stor kraft. Det singlet i glass og skrek i stål som ble vridd. Ulriksen ble kastet fremover. Sikkerhetsselen skar inn i brystet, pannen slo i rattet.

Han var borte et øyeblikk.

Da han kom til seg selv, så han de maskerte mennene hoppe ut av trekkvognen. Det sang i ørene. Hodet verket. Ranerne hadde kjeledresser og maskinpistoler. En av dem åpnet bildøren, løsnet bilbeltet hans og rykket ham ut på asfalten. Før han rakk å reagere, hadde raneren snurret ham over på magen og låst armene bakpå ryggen.

Ulriksen vred hodet til siden. Holøs lå tilsynelatende bevisstløs i passasjersetet. Pannen var rød av blod som rant ned langs nesen og munnen. To av ranerne løftet ut pengesekkene. Den tredje sparket ham i nyrepartiet. Ulriksen krøket seg sammen i smerte. En tøypose ble tredd over hodet på ham. Bildører ble slått igjen, en motor startet og ruste av sted. Lyden forsvant gradvis til alt ble dørgende stille rundt ham.

Han var merkelig klar i hodet. Ingen skulle kjenne kjøreruten. Det umulige hadde skjedd. Likevel… Han regnet raskt etter. 8,5 millioner minus seks hundre tusen på Røa, det skulle gi et ransutbytte på 7,9 millioner, eller drøye 2,6 millioner på hver av ranerne. Mer enn nok til å leve et godt liv.

Han var mørbanket, men følte verken sinne eller skam. Han kjente egentlig mest beundring. Det hele hadde vært over på et blunk, som en militær sjokkoperasjon. Det han selv bare hadde drømt om, hadde de våget. Noe dypt inni ham heiet på ranerne, han ville at de skulle klare seg.

2

Fredag 5. oktober 2018, kl. 11:55

Kalstad kirkegård, Kragerø

Hege Tønnesen tok solbrillene av og stakk dem i vesken. Hun trakk pusten dypt, åpnet kapelldøren og steg inn i halvmørket.

Kisten sto fremst i lokalet, midt i solstripen fra det høye vinduet. To kranser på toppen, blomster og talglys på hver side. Hun telte ti ansikter som snudde seg mot henne. Eldre menn, søtti, åtti, noen av dem kanskje nitti år, med innsunkne ansikter over de hvite skjortene. Hun kjente igjen departementsråd Kalvø på tredje rad. Mannen fremst til høyre hadde samme nese og like buskete øyenbryn som Z. Broren antakelig. Hun satte seg inn på en rad langt bak til venstre.

Minuttene tikket langsomt mot tolv. I sollyset svirret støvpartikler opp og ned. Hun skiftet stilling. Pinnestolen knirket under henne.

Om man brukte antallet fremmøtte i bisettelsen som målestokk på hvor populær han hadde vært i levende live, kom ikke Z så godt ut. Var det prisen for et langt liv i hemmelig tjeneste? Kanskje var det heller slik at hans asosiale vesen hadde styrt karriereveien. Det spilte ingen rolle, Z ville uansett ikke ha brydd seg.

Hun kjente en svettedråpe gli ned mellom skulderbladene. Bak henne gikk døren opp. Begravelsesagenten kom inn. Han hadde stått utenfor og delt ut heftet hun holdt i hånden. Salmetekster og et portrettfoto som måtte være minst tyve år gammelt. Utenfor slo klokkene. Fra en åpning bak alteret kom presten til syne. Han gikk frem og håndhilste på Zs bror før han henvendte seg til salen.

Etter de innledende ritualene leste presten opp Zs livshistorie. Z var oppvokst på en gård i Fåvang under og etter krigen. Faren hadde vært motstandsmann og var blitt skutt i en trefning etter flyslipp inne på vidda.

Dette var nytt for Hege, men egentlig ikke overraskende. Z hadde aldri hatt det med å fortelle mer enn nødvendig, heller ikke om seg selv. Familiebakgrunnen forklarte det patriotiske sinnelaget.

Z hadde studert jus i Oslo, og etter to år som dommerfullmektig i Karmsund hadde han tilbrakt resten av yrkeskarrieren i politiet. Politimester i Lillehammer, underdirektør i overvåkingstjenesten og siden sjef for samme etat, og det var i PST hun var blitt kjent med ham. Eller «hatt gleden av å tjenestegjøre under hans kyndige ledelse».

Det var en formulering hun hadde tenkt ut i bilen, noe å svare om folk skulle spørre.

Årene hadde gått siden tiden med Z, og først nå hadde hun fått perspektiv på den intense perioden. I ettertid fremsto den som et sammenhengende adrenalinrush. Hun hadde hatt sine konflikter med ham, men han hadde vært en god sjef. Siden hadde hun også forstått at flere av de dummeste avgjørelsene hans hadde vært diktert fra høyere hold.

Presten messet videre.

I 1973 hadde Z som nybakt politimester i Lillehammer fått Bouchiki-saken i fanget; en Mossad-likvidering på norsk jord. Noen år senere, som etterforskningsleder i Politiets Overvåkingstjeneste, hadde Z ledet etterforskningen og arrestasjonen av den spionmistenkte UD-sekretæren Gunvor Galtung Haavik, som etter en fellende dom hadde tatt sitt eget liv i fengselscellen.

Z hadde likeledes vært dypt involvert i spionsaken mot Arne Treholt og i behandlingen av Stasi-arkivene. Han hadde overlevd Lund-kommisjonen og oppvasken den hadde ført til i de hemmelige tjenester.

Organisten stemte i med salmen «Kjærlighet fra Gud.» Det hørtes ut som om presten og mannen fra begravelsesbyrået var de eneste som sang.

Hege studerte portrettbildet på papirheftet. Zs yrkesliv hadde innbefattet mange av nøkkelhendelsene i etterkrigs-Norge, fra motstandskamp under andre verdenskrig til kald krig, oljeeventyr, nynazister, stay behind-avsløringer, 9/11, finanskrisen og Utøya-massakren. Nå var han død, og det kjentes på mange måter som om en epoke var over.

Selv hadde hun bare oversikt over deler av merittlisten hans. Han hadde flere æresbevisninger, for gjerninger som trolig ville forbli hemmeligstempet ut hennes levetid. Egentlig, tenkte hun, burde han blitt begravet på statens bekostning og fått en æresplass mellom andre norske helter på Vår Frelsers gravlund, selv om offentlig anerkjennelse aldri hadde vært drivkraften hans. I det usynlige forsvaret av rikets sikkerhet fikk man oppmerksomhet bare når noe gikk galt.

«Et viktig tidsvitne er borte,» sa presten. «Et langt kapittel er slutt.» Han fortsatte med en bønn som ble avløst av mer orgelmusikk.

Hege fisket et lommetørkle ut av vesken og tørket svetten av pannen. Det måtte være fire-fem år siden hun sist hadde snakket med Z. Hun var beveget mer enn hun hadde ventet, og innså at Z hadde vært en viktig del av livet hennes. De tøffeste årene, de vanskeligste sakene - i den perioden som hadde formet henne mest, hadde Z spilt en vesentlig rolle. Tidvis hadde han nærmest vært en farsfigur, og kanskje var det ikke så unaturlig; hennes egen far var født bare fire år før, og de to hadde sågar studert jus samtidig.

Etter nok en salme fulgte enda mer bønn og musikk. Omsider grep presten den lille skuffen.

«Av jord er du kommet …»

Han drysset høytidelig en skje med jord ned på kisten. Da postludiet spilte opp, kom ingen frem for å bære kisten. Den var isteden plassert på en båre som begravelsesagenten jekket opp og trillet langsomt ut. De fremmøtte gubbene stabbet etter. Én hadde stokk, en annen rullator.

Hege var sist ut i lyset. Gjestene sto spredt i behørig avstand fra begravelsesbilen og kisten innenfor den åpne bakluken. Mørkegrå skyer kom drivende fra opplandet. Luften var ladet, og de første dråpene begynte å falle. Ett minutts stillhet som en siste ære til Z. Selv fuglene holdt inne, alt som hørtes var en fjern rumling av torden. Det var som om høyere makter ville si hvor utrygt riket var uten Z. Mannen med stokk slo opp en paraply. Sjåføren lukket bakluken og kjørte av gårde.

Uten et ord gikk Zs bror rundt og trykket hånden til hver enkelt. Han møtte så vidt Heges blikk før han fortsatte. Presten og begravelsesagenten forsvant inn i kapellet igjen. Den vesle flokken løste seg opp. Pensjonistene tasset hver for seg mot parkeringsplassen.

Departementsråd Kalvø kom bort til Hege. Han hadde et lite sølvmerke på jakkeslaget, et symbol hun ikke kjente, det lignet en oval frukt, eller kanskje en mandel.

«Ja, dere kjente hverandre selvfølgelig,» sa han og nikket.

«Det ble nesten femten år,» svarte hun.

«Akkurat.» Kalvø smilte stivt.

Hun hadde ikke ventet å se Kalvø der. Z hadde ikke hatt noe godt forhold til ham.

Kalvø kikket opp på de mørke skyene, som syntes å synke stadig lavere. «Vi får vel komme oss hjem.»

«Ja,» sa Hege.

«Vi sees kanskje om ikke så lenge?»

Hun forsøkte å smile. «Det håper jeg.»

Han nikket megetsigende før han gikk mot bilen.

Hun hadde en hul følelse i magen. Uken før var hun blitt overtalt til å søke stillingen som riksadvokat. Brøttum skulle pensjonere seg etter nesten 21 år i stillingen. Og Kalvø, som øverste byråkrat i Justis- og beredskaps-departementet, ledet komiteen som skulle innstille hans etterfølger. Hun grudde seg til jobbintervjuet. Om hun i det hele tatt ble innkalt. Noe sa henne at hun ikke var Kalvøs foretrukne kandidat.

Én mann sto igjen på grusen. En mann på hennes egen alder, kanskje yngre. Hun hadde ikke lagt merke til ham inne i kapellet. Han hadde helskjegg og enkeltspent dress og kikket bort på henne med et smil som var vanskelig å tolke. Regndråpene kom tettere. Hege følte ikke for mer høflig tomprat. Hun åpnet paraplyen og gikk mot bilen. Z var død, og en æra var over. Det kjentes rart, men også som en lettelse å kunne lukke døren til sitt forrige liv for godt.

3

Fredag 5. oktober 2018, kl. 20:00

Oterøy, Kragerø

Fingrene var stive av kulde. Ryggen verket. Penselen glapp ut av hånden hennes og landet på terrasseplankene. Hege plukket den opp og stakk busten ned i spritglasset. Det var i ferd med å bli mørkt, og så kaldt at hun kunne se sin egen pust. Vinteren var på vei, den norske naturens seriøse forsøk på å ta livet av folk.

Hege varmet hendene i jakkelommen og betraktet dagens resultat. Beisejobben var mer tidkrevende enn forventet. Ennå sto vest- og nordveggen igjen. Hytta var tilpasset terrenget, og alle vinklene og utspringene gjorde jobben omstendelig. Dessuten var den salte sjøvinden her ute tøff mot veggbordene. Treverket trengte både to og tre strøk for å mettes. Hun gorde et overslag og innså at hun måtte inn igjen til byen etter mer beis.

Hege ble stående og lytte til stillheten. Over horisonten i vest var det fortsatt en svak glød av solnedgangen. Nabohyttene lå mørke. Vannflaten var blank i sundet. Tidligere på dagen hadde hun sett noen båter med hummerteiner, men nå var det ingen lanterner å se, ingen motordur å høre. Selv måkene hadde gått til ro.

Inne tente hun opp i peisen. Hun var sulten, men orket ikke lage noe fancy. Det ble potetmos fra pose, pølser stekt i pannen og ketsjup over. Maten vekket minner fra gamlehytta og barndommens endeløse somre sammen med storebrødrene. Bading, fisking, gjemsel og kortspill.

Etter maten la Hege mer ved på peisen og strakte seg ut på sofaen. Hun fant ikke roen. Vemodet fra begravelsen satt fortsatt i henne. Hun drakk normalt ikke alkohol når hun var alene, men det sto en kartong pappvin på kjøkkenbenken, og nå unnet hun seg et glass.

Hun tenkte tilbake på tiden med Zimmer. I ettertid var det lett å se at årene i hemmelig tjeneste hadde spist henne med hud og hår. Det var ikke gitt at man beholdt forstanden etter femten år preget av hemmelighold, mistenksomhet, dobbeltspill, politisk intrigemakeri. Omsider å kunne snakke om jobben sin igjen hadde vært en enorm lettelse. Underveis var hun blitt advart mange ganger: Jobber du for lenge i giften, får du den i deg.

Heldigvis hadde hun gitt seg i tide. Hos Riksadvokaten hadde hun ansvar for å instruere og bistå de regionale statsadvokatene og vurdere tiltalespørsmål for de mest alvorlige forbrytelsene. Det betydde sjelden tidspress: Rettsapparatet jobbet sakte. Hun likte å fordype seg mer i jussen, være med å påvirke strafferettspleien.

Peisveden raste sammen i et gnistregn, og flammene forsvant. Hun la på mer og blåste forsiktig inn i glohaugen, som lyste opp. Etter seks blås sto plutselig en ny flamme opp og omsluttet den røslige kubben. Hun fylte vinglasset på ny og sank tilbake i sofaen. Nå var kanskje tiden inne for et nytt jobbskifte. Hun var blitt overtalt til å søke sjefens jobb.

Tanken var svimlende. Hun stirret inn i flammene. Som riksadvokat måtte man ha en svært synlig rolle i offentligheten. Var hun egentlig egnet til det? Hennes natur var nok heller å operere diskret i bakgrunnen. Hadde hun virkelig lyst?

Hege tok en ny slurk, rullet vinen i munnen og svelget. Nøt den prikkende følelsen av alkohol i blodet. Hvorfor ikke? Hun var i stand til å gjøre en bedre jobb enn Brøttum, og det var på tide at en kvinne fikk prøve seg i embetet. Det kunne like gjerne bli henne. Faren hennes ville ha vært stolt. Z også.

Motordur i det fjerne. Hun satte seg opp. Lyden kom fra sundet på innsiden av øya. Hun slukket lyset og stilte seg ved vinduet, presset pannen mot det kalde glasset. I mørket mellom trestammene skimtet hun det grå vannspeilet. Ingen lanterner å se. Og nå var lyden også borte. Hun stusset. Var motoren slått av? Det var ikke mennesker på de andre hyttene. Hva gjorde en båt her ute på denne tiden? Alt hun hørte, var knitringen fra peisen.

Hege fant frem jakken og en lommelykt og lukket seg ut bakdøren. Terrasseplankene ynket seg under henne. Kulden bet i kinnene. Mørket var tett, men hun kjente hver stein og rot her og fortsatte opp svaberget til flaggstangen. En svak bris suste i furukronene. Øynene vennet seg gradvis til mørket. Et tynt drivende skylag åpnet seg her og der slik at stjerner kom til syne.

Hun stanset på utsiktspunktet og speidet ned mot sundet. I silhuett mot den matte vannflaten holdt en skikkelse på å gjøre fast båten til brygga. En enslig mann og hans jolle med førerkahytt. En kioskbåt – det var stort sett bare lokale som hadde slike. Håndverkere og andre som hadde ærender i skjærgården året rundt.

Hun gikk stille ned fra knausen og stilte seg bak et tre i søkket der stien passerte. Mannen nede på brygga gjorde seg ferdig og kom i hennes retning. I det svake lyset gikk han med sikre skritt, som om han hadde vært der før. Da han passerte et par meter fra henne, så hun at han hadde skjegg og var lavere enn gjennomsnittet. Hendene var tomme. Ingen bagasje.

«God kveld,» sa hun.

Han virvlet rundt og speidet inn mellom trærne. «Hallo?»

Hun gikk frem til stien der hun var synlig. «Hvor skal du?»

«Jeg … er det Hege Tønnesen?»

«Og hvem er du?»

Han tok et skritt mot henne. «Ove Haug. Vi møttes i begravelsen.»

Hun tente lykten og rettet den mot ansiktet hans. Han myste mot lyset. Nå kjente hun ham igjen uten dressen. Mannen som hadde blitt stående igjen utenfor kapellet da de andre var gått. Mannen hun ikke hadde orket å tørrprate med.

Hun senket lykten. «Var du venn av Zimmer?»

Ove Haug holdt inne et par sekunder. «Vi var naboer. Har du tid til en prat?»

Hun kunne ikke godt si nei. For å ta turen hit ut måtte han åpenbart ha noe på hjertet.