Eirik Wekre

Spill uten regler

Thriller

Operasjon Snøhvit

Copyright © Eirik Wekre 2018

Omslag: Goliat Forlag AS – Thea Dahlgren

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtale om kopiering inngått med KOPINOR, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8328-206-1 (ePub)

ISBN: 82-05-34235-0 (trykk)

HEGE TØNNESEN SERIEN:

Operasjon Snøhvit (2008)

Operasjon Isbjørn (2009)

Operasjon Høye Nord (2010)

Trollmannens læregutt 2012

Fuglefangerne (2014)

Inkognito (2015)

Alias (2019)

ANDRE BØKER AV EIRIK WEKRE

Spill uten regler (2005)

Terbovens liste (2006)

Til Tonje

Det skulle bli hans siste båttur.

Den gamle, lute småbrukeren gled smidig om bord og skjøv ifra. Snekkemotoren tente, og han styrte rutinert gjennom tåka i Blindtarmen, langs øya og videre utover mot Skåtøy. Sikten var knapt femti meter. Stabukken skuttet seg i den rå lufta og skjenket kaffe fra termosen. Skjærgården var hans verden, han kunne navigere i blinde; kjente hvert skjær, hver krusning på fjorden. Han varmet fingrene rundt kaffekruset og justerte kursen en anelse. Stirret vemodig ut i skodda og tenkte på møtet han kom fra.

Han hadde vunnet et lite slag, men klarte ikke å nyte seieren for han innså at han ville tape den lange krigen. Golfbanen ville komme, før eller siden. Kjempemaskiner ville velte inn og rive i filler det landskapet nøysomme bønder hadde brukt århundrer på å kultivere. Pengefolket fra Oslo ville rulle ut kunstige plener til å leke på. Sprade rundt i pastellfargene sine, tråkke på og håne hele kulturarven med rikdommen sin. Det var sykt, det klemte ham vondt om hjertet, og han hadde lovet seg selv og partiet å kjempe imot så lenge han orket. Kapitalkreftene var sterke. Som vannet dryppet de inn i og sprengte fjellet bit for bit; pengene hadde lenge sildret over Kragerø og korrumpert parti etter parti. Noen måtte stå imot.

Vannet lå stille. Kommunepolitikeren svelget kaffeskvetten og fylte kruset på nytt. Båten tøffet taktfast utover i tåka.

Mannen i van-en svingte av mot Rapentangen.

Det skulle ikke være noen her nå. Ikke på denne tiden av året. Snøen var akkurat smeltet, hyttefolket kom ikke før om et par måneder. Veien snodde seg mellom småkollene, litt asfalt, litt grus; den hvite kvartsgrusen fra bruddet lenger inne i fjorden hvor hytteeierne kjøpte hvit sand og fylte opp strandlinjene sine og forvandlet dem til de reneste Mombasa-strender. Ingen andre kommuner var så slepphendte med tilbygg og brygger og tuskhandlere som tok seg til rette, om sommeren var skjærgården rene tivoliparken … Men likevel, så enkelt var det ikke. Han var nødt til å ta affære, de hadde valgt feil mann å bråke med.

Han gikk under kallenavnet Ålen og så det som en hederstittel. En sleip og glatt ål som bestandig vred seg unna, tilpasset seg omgivelsene og overlevde. Han var den eneste i Urban MC som hadde klart å styre unna fengsel. Og slik skulle det fortsette. Han var smartere enn de andre.

På kjøreturen fra byen hadde han samlet tankene. Siden russetiden for tjue år siden hadde han jobbet i et sett, men nå hadde legen vært krystallklar; han måtte sette ned tempoet. Han kjente selv at han var svakere enn før. Snart skulle han pensjonere seg, men først måtte han ordne noen forretninger. Sikre at han hadde nok å leve av. Han svelget medisinene og låste bilen.

Striregnet hadde gitt seg, bare ørsmå dråper hang ennå i luften. Han beveget seg gjennom tåka nedover en smal og sølete sti mot fjorden. Forventningene kilte ham på bukryggen.

Gummibåten, en Zodiac, var svart og lå i fjæra, halvt trukket opp på den smale sandstranda. Rune satt tungt på ripa og røykte. Han stirret på et punkt langt foran seg, gruet seg til jobben.

Ålen gliste og gled om bord.

«Let’s rock and roll.»

Rune knipset sneipen i vannet. Båten var tung med fast bunn og påhengsmotor, men Rune skjøv fra som om den var en badeball. Langsomt gled de inn i tåka. Han styrte langs land, rundt et nes, stakk ut en kompasskurs og krysset forsiktig et sund. Sikten var bare åtte–ti meter da øya dukket frem. De fant brygga og båthuset, fortøyde i en påle og ventet. Ålen frøs og tok strikkelua på.

Dette var den andre jobben for finansmannen, den første hadde vært inngangsbilletten. Det kjentes som de hadde kjent hverandre en evighet, men det var mindre enn to år siden de hadde møttes første gang.

Finansmannen hadde bestilt en torpedojobb. Mens de forhandlet om jobben i Ålens Chevy Van, hadde Ålen filmet dem med skjult kamera. Da oppdraget var utført, viste han pengeflytteren filmen og doblet prisen. Den naive kødden kunne ikke annet enn å betale, og siden hadde Ålen hatt balletak på ham.

Det funket hver gang.

Prosjektet til «blårussen» var så interessant at Ålen også hadde valgt å investere egne penger. Penger som uansett måtte vaskes og som han trengte i sin nye tilværelse.

Rune tente en ny sigarett og vred seg urolig på tofta så båten krenget på det flate vannet.

Men finansmannen hadde feilvurdert kommunestyret. Reguleringsplanen var behandlet to ganger med feil resultat. Prosjektet risikerte å strande; de var nødt til å foreta seg noe. «Alt vil falle på plass etter denne jobben,» hadde dressen lovet.

Lyden av en snekke brøt Ålens tankerekke. Båten nærmet seg gjennom tåka. Han så på Rune og nikket. Det kriblet i magen. Ålen tok dekselet av påhengsmotoren og ventet.

Motoren stilnet og snekka kom sigende ut av tåka og inn mot brygga.

«Hallo?» ropte mannen i snekka.

Ålen snudde seg. «Å hei, nå var vi heldige.»

SVs kommunestyremedlem hadde tett, grått hår og var sikkert sytti år. Han var kledd i dongeri og grønn parkas. Med vante bevegelser fortøyde han snekka.

«Kan jeg hjelpe?» Han studerte dem gjennom runde briller.

«Vi fikk motorstopp og dreiv inn her. Har du greie på motorer?» Ålen visste historien var tynn, men mannen hadde ikke noe valg.

«Tja,» han flyttet blikket mistroisk mellom dem, «jeg får ta en titt. Hvor skal dere på denne tida?»

«Vi …» begynte Rune og trakk gummibåten inntil snekka.

«Vi hadde tenkt å prøve fiskelykken,» avbrøt Ålen.

«Finner dere veien i tåka, da? Jeg kan ringe etter en taxibåt.» Han tok en stor mobiltelefon ut av sekken.

Rune klatret over i snekka. «Takk, det er ikke nødvendig.» Han rev gamlingens telefon fra ham og smelte pannen hardt i neseroten hans. Mannen gikk i dørken med et sukk og ble liggende.

De kjørte begge båtene ut i fjorden og slo av motorene. Rune dro den slappe kroppen opp etter hodet. Det ene brilleglasset var knust. Blodet dryppet fra pannen. Rune smelte mannens skalle et par ganger i ripa og slapp ham over bord.

Kroppen ble liggende og flyte. Ålen lo innvendig. Gamlingen var død, dette gikk som smurt. Ingen kunne tro at dette var noe annet enn en ulykke. Rune klatret tilbake i gummibåten og tente en sigarett. Han skalv på hendene.

Rune startet motoren. Bare den grønne parkasryggen var synlig over vannflaten bak dem.

En halv time etter skled gummibåten inn på stranda igjen og Ålen akte seg ut.

«Sees i Borgen.» Rune dyttet fra og fortsatte.

Ålen jobbet seg oppover stien mot bilen. Ute av syne stanset han og fikk pusten igjen. Han speidet inn i skodda, snudde seg og forsvant innover i løvskogen.

1

Vika i Oslo, 9. juli 2003

Som en trekantet kloss med spissen pekende mot Bunnefjorden, hvilte Thiis-gården mellom Olav Vs gate og Haakon VIIs gate. Nerdrum-aktige bilder fylte veggene i resepsjonen til Brustad & Partners. En sittegruppe i svart skinn var dandert skrått over et parkettgulv på størrelse med en tennisbane. En søt pike med hornbriller og håret i en knute i nakken ba ham ta plass: «Brustad er straks klar.»

John Abel satte seg til rette. Alle slags tidsskrifter var sirlig plassert utover det lave kaffebordet foran ham. Øverst lå et gammelt eksemplar av Norsk Golf med bilde av ham selv på forsiden. Han smilte. Resepsjonisten kunne tydeligvis jobben sin. Tittelen på historien var The Crazy Norwegian, kallenavnet hans på Europa-touren. Han fant artikkelen inni bladet. Den beskrev fremgangen på touren året i forveien og viste bilde av ham etter den sensasjonelle andreplassen på Valderrama, sammen med Maria og med Penelope på skuldrene. Fireåringen viftet med det norske flagget.

Før ulykken.

Han hadde vært i ferd med å jobbe seg inn på topp tyve etter å ha plassert seg midt i og bak i feltet i mange år da ulykken inntraff.

Han la bladet tilbake og grep Financial Times. Finansverdenen var ny for ham. Brustad hadde ringt ham uken før og invitert ham til Oslo, referert til en felles bekjent i golfforbundet.

«Vi trenger en ny frontfigur til et fantastisk golfbaneprosjekt i Kragerø. Du har alt vi ønsker oss!»

Resepsjonisten klirret med kopper og skåler lenger borti korridoren. Så hørtes lyden av en dør som smekket igjen og tunge skritt over gulvet.

Brustad kom vaggende, stor og rund. En mørk, enkeltspent dress satt pent om den kjegleformede kroppen. Leppene var brede og blålilla som to parrende metemarker. Nå skilte de lag og avdekket et sett blanke, hvite tenner. Brustad rakte frem en kjøttfull neve, ristet Johns hånd og loset ham til kontoret sitt nederst i gangen.

Kontoret var dekorert med Afrika-inspirerte gjenstander; et spyd, en bordlampe som minnet om en kokosnøtt, sisalteppe. På veggen bak skrivebordet dominerte et maleri med klovnemotiv. Brustad plasserte John i sofaen, hengte av seg jakken og satte seg i lenestolen midt imot.

Etter de innledende frasene sa han: «Godt du kunne komme så raskt. Tidsaspektet er viktig.» Han rynket brynene. «Jeg har studert resymeet ditt inngående.» Han la dokumentene til side.

John skimtet gymnasvitnemålet fra Sveits, attesten fra militærtjenesten og sammendraget av golfkarrieren blant papirene.

«Du var ikke noe naturtalent akkurat, det er viljen og psyken som har tatt deg til topps. Har jeg rett?»

«Stemmer nok det.»

«Du gir deg ikke på tørre møkka?»

John smilte og nikket. Brustad fortsatte:

«Vi har mye til felles, du og jeg. Du er Norges beste golfer, og jeg er den dyktigste investoren.» Han smattet ettertenksomt og la til: «Jeg har heller ikke fått noe gratis her i livet.» Han stirret tankefullt på et punkt foran nesen sin, før han rev seg løs:

«Du har samlet deg etter ulykken og er klar til å gå videre?»

John møtte blikket hans og nikket svakt.

I et kort øyeblikk var han tilbake i politibilen som eskorterte ham til sykehuset. De passerte ulykkesstedet. Foran en gul tankbil, omgitt av blålysbiler og en kranvogn, sto vraket av Marias Renault. Bilen var sammentrykt, taket skrellet av, bare en forvridd flik av taket stakk opp. Kunne man overleve en sånn smell? Hva hadde skjedd? Var det klimaanlegget som hadde sviktet igjen; hadde Maria vært uoppmerksom i varmen og snudd seg mot Penelope i baksetet?

Han ristet det av seg.

Brustad hentet et innbundet hefte og klasket det i kaffebordet mellom dem: «Sammen har vi en historisk mulighet.»

Dokumentet var tre–fire centimeter tykt og på forsiden sto det med fete typer:

KG&CC – Strictly Confidential Business Plan.

«Kragerø Golf & Country Club,» forklarte Brustad og så forventningsfullt på John.

John åpnet planen og bladde vilkårlig.

«Hva synes du?»

«Det ser proft ut.»

«Og vi backer deg hele veien.»

John studerte plantegningene over området bakerst i heftet.

«Overveldet?» Brustad lo en dyp, klukkende latter. «Dette er din billett til finansiell frihet.»

John spisset ørene. Han hadde opparbeidet seg noen millioner, men årene på touren hadde aldri gitt det helt store overskuddet. Til det hadde resultatene vært for svake og kostnadene for høye.

Resepsjonisten kom med kaffe og et brett sjokoladekjeks. Brustad fylte hånden med kjeks og fortsatte:

«Ditt karrierebytte sammenfaller med denne historiske muligheten.»

«Jeg har liten erfaring som forretningsmann.»

Brustad humret så hakene disset. «Tror du Dæhli var erfaren? Eller Ulvang?» Han svelget kjekssmulene. «Se på Koss, Furuseth, Huysman. Det var først da de la opp at pengene begynte å rulle for alvor. Tiden er inne for å høste fruktene, John.»

Brustad forklarte plantegningene: Rundt en attenhulls golfbane lå hyttefelt, leiligheter, spahotell og marina.

Anlegget ville bli flott, John likte ideen.

«Nord-Europas absolutt beste golf resort,» skrøt Brustad. «Golfinteressen øker voldsomt.»

«Hva slags betingelser snakker vi om?» spurte John.

Brustad gliste. «Nok til at du blir fornøyd. Du kan også investere egne penger i prosjektet – til særbetingelser.»

John smilte tilbake, ville ikke spørre mer. Han trengte jobben. Hadde ikke godt av å gå og tenke for mye, trengte en ny utfordring. Brustad hadde rett, tenkte John; jeg er et merkenavn. Det var det han var, ikke mye annet. Jo lengre tid det gikk uten navnet i mediene, desto mindre var det verdt. Dette prosjektet passet profilen hans perfekt, nesten for godt til å være sant, men han fortjente litt hell nå. Tiden etter begravelsen hadde vært tung; fadesene på touren, oppgjøret med svigermor …

Det banket forsiktig på døra. En pen mann med firkantet hake steg inn.

Brustad presenterte ham:

«John, hils på Sindre, min vandrende kalkulator. Det tallet Sindre ikke kan regne ut, er heller ikke verdt å finne ut av.»

Sindre smilte beskjedent. «Jeg er på vei til et møte, ville bare hilse på.» Han kikket usikkert på Brustad.

«Sindre fungerer som økonomisjef for prosjektet. Hans kompetanse veier opp for – hva skal vi si – din manglende businesserfaring. Dere blir et dream team.»

Sindre unnskyldte seg og forsvant. Brustad kikket diskret på Rolexen. «Jeg har også et møte nå. Hvor mye tid trenger du?»

«En uke?»

«Tiden er knapp, vi blir enige.» Brustad reiste seg og tok John i hånden. «Da hører jeg fra deg.»

En uke senere manøvrerte Brustad sin BMW 750 forsiktig gjennom gågata i Kragerø. John satt i passasjersetet og betraktet sommerturistene. Han hadde gledet seg til å se Kragerø for første gang. Besteforeldrene hadde levd her. Kjell Grønningen, hans gamle militærkompis bodde her også.

Brustad parkerte foran rådhuset og de steg ut på likt, kneppet dressjakkene og marsjerte inn med hver sin dokumentmappe. «Styret er godt orientert. Dette bør være en formalitet,» sa Brustad. Han viste vei inn på møterommet.

Styrekollegene til Brustad sto ved vinduet og studerte folkelivet.

«Velkommen,» sa rådmannen, som var i slutten av femtiårene, og rakte frem en klam hånd. Han var blek, og svetteringene var synlige på den kortermede skjorten.

«Og dette er Gerhard Carlsson,» brøt Brustad inn, «hotellinvestoren.»

Carlsson var knallbrun og moteriktig. John kjente ham igjen fra mediene, men var overrasket over hvor kortvokst han var. Carlsson var self-made og blant landets rikeste.

«Godt å se deg, John.» De håndhilste. «Kall meg Gerhard.» Stemmen var dyp og maskulin. Han trykket hånden hardere, og John gjengjeldte presset til underarmen dirret. Gerhard slapp taket og lo. «Uavgjort.» sa han. «Er du god i håndbak?»

«Takk, det holder,» skar Brustad gjennom. «La oss begynne.» Han satte seg ved siden av de to andre og ga tegn til at John skulle sette seg på motsatt side av bordet. Rådmannen fordelte kopper og glass.

«Vi har vært igjennom cv-en din.» Brustad trakk frem et vinrødt saksomslag. «Og vi har dårlig tid.»

De andre nikket. Utenfra hørtes et jevnt sus fra torghandel og båtmotorer.

«Kjør i vei.» John lente seg frem.

Gerhard bladde i papirene og kremtet. «Ingen tvil om at du kan spille golf,» begynte han, «men har du erfaring med større byggeprosjekter?»

«Godt spørsmål. Jeg har vært konsulent på flere baner, og fulgt byggeprosessene tett.»

«Og nå er du klar for hovedrollen?» Gerhard fanget blikket hans og holdt det.

«Absolutt, dette er nettopp et slikt prosjekt jeg ønsker meg.» John reiste seg og kastet jakken:

«Anlegget vårt har kjempepotensial, men det vil kreve hardt arbeid å komme i mål. Jeg har spilt golf verden rundt og kjenner alle anlegg vi kan sammenligne oss med, jeg vet hva som skal til for å komme dit. Jeg har kompetansen, kontaktene og ikke minst viljen.» John brukte armene til å understreke poengene i talen han hadde forberedt i bilen. «Dette anlegget vil gi hele byen et løft.» Han slo ut med hånden mot vinduet og torget utenfor.

Brustad brøt inn. «Byggingen er uansett satt bort til entreprenørfirmaet Storbekken, men vi trenger å styrke markedssiden, en goodwill-ambassadør med entusiasme og selgerevner.»

John satte seg igjen.

Gerhard smilte anerkjennende.

Rådmannen kikket i notatene sine. «Akkurat. Apropos goodwill, den nye sjefen bør bo i Kragerø.»

«Ja, definitivt,» sa John, «jeg kan flytte hit på kort varsel.»

«Andre ting?» Brustad begynte å samle sammen papirene. «Hvis ikke foreslår jeg at styret tar en siste diskusjon.»

De andre nikket.

«John, kan vi ikke møtes på – hva heter nå det stedet – det midt på brygga, med takterrasse og blå parasoller.»

«Lanternen,» sa rådmannen.

«På Lanternen om halvannen time?»

John vandret gjennom de trange gatene til Lilletorget. Han stanset på brua over Blindtarmen for å orientere seg. Båtene lå tre og fire utenfor hverandre langs hele brygga. Han fant Lanternen like bortenfor. Lukten fra fiskebutikken ved siden av kjentes langt oppi trappa til restauranten, der gammel røyklukt fra de brune vegg-til-vegg-teppene tok over. Noen gamlinger sto og kastet bort pengene på spilleautomatene. John fortsatte opp til takterrassen.

Den var full av lystige sommerturister. John fant et ledig bord ytterst mot sjøen og bestilte en øl. En måke skrek og fremkalte et barndomsminne: En ungdomsgjeng hadde fått en måke på fiskekroken, og en av guttene snellet den sakte inn, mens fuglen kavet hjelpeløst med vingene.

John svelget. Hvorfor tenkte han på dette nå? Han hadde blandede følelser overfor Brustad, og hele rekrutteringen hadde gått forbausende fort, men det var vel slik disse investortypene opererte. Nei, han hadde hatt kjempeflaks. Fikk han denne sjansen, skulle han personlig besørge Nordens flotteste golfanlegg. Dette var muligheten til å reise seg etter en fallert golfkarriere.

En dame ved nabobordet, en fullrigger ville vel Kjell Grønningen sagt, søkte øyekontakt. John tok seg i å kikke ned i den dype utringningen. Hun smilte. Minnet ham om noen. Han lukket øynene og nøt den første slurken med øl.

Tre halvlitere senere dukket Brustad opp fra trappa. Han jobbet seg mellom bordene mot John mens han tok av jakken og slipset. Til å veie femti kilo for mye, beveget han seg overraskende lett. Han rakte frem labben og satte seg:

«Gratulerer.»

«Ja vel?»

«Jeg har mandat til å forhandle ferdig.» Åndedrettet gikk fort.

John smilte for seg selv og satte seg tilbake. De hadde ennå ikke diskutert noen konkrete betingelser. Hva skulle han kreve?

Brustad bestilte øl til dem begge og studerte omgivelsene. «Fy faen for et vær.» Han nikket i retning nabobordet. «Skulle gjerne blitt her til i morgen.»

John fulgte blikket hans. Kløften hadde nærmest hypnotisk virkning.

Fra mappen fisket Brustad frem to dokumenter og rakte et av dem til John.

«Se gjennom avtalen, det er den samme som forgjengeren din hadde.» Han satte seg tilbake og lukket øynene mot sola. «Ta den tiden du trenger.»

John leste mens nye halvlitere ble servert. Seks hundre tusen i lønn. Firmabil, avis og telefon. Én måneds oppsigelse. Taushetsplikt.

«Hva med opsjonene du nevnte?»

«He he, det er en egen avtale med Brustad & Partners AS. Rådmannen får ikke se den.» Han trakk et nytt dokument frem fra vesken.

«For hver krone du investerer får du én krone i opsjonsverdi. Om et år har du doblet pengene.»

«Greit nok.» John følte seg styrtrik. På papiret doblet John beløpet umiddelbart, men hvis Brustads spådommer slo til, ville investeringen være firedoblet om et år.

«Du får egen sekretær.» Brustad tørket pannen. «Har vi en avtale?»

«Det har vi.»

«Bra. Se her.» Han dro frem et penneetui, la det foran John og åpnet det høytidelig. «Mont Blanc. Toppmodellen i ekte gull.»

«Til meg?»

«Jepp.» Han lirket pennen ut av klemmene og snurret den rundt. «Her har jeg inngravert Brustad & Partners. Alle mine direktører skal ha en sånn.»

«Mange takk.»

«Får du sparken, må pennen leveres tilbake.»

«Naturligvis. Skjer det ofte?»

«Jeg får vel igjen omtrent halvparten.»

«Hva skjedde med forgjengeren min?»

«Eide? Han bare forsvant.»

«Sa opp, eller?»

«Nei, han er etterlyst. Det forsvant en del cash samtidig. Jeg vet da faen, han er vel i Rio.»

Brustad åpnet pennen og signerte avtalen. Pennen satte ikke spor. «Faen, funker den ikke?» Han skrudde av spissen og presset den løse blekkpatronen på plass. «Et skikkelig bakstikk, he he.» Patronen åpnet seg så blekket sprutet ut over monogrammet på skjortebrystet hans. Han rakte John pennen og tørket seg med en serviett, bannet.

John signerte dokumentene.

«Jeg forventer full lojalitet og åpenhet.» Brustad viftet med avtalen og la den i vesken. «Kofferten din står i hotellresepsjonen.» Han reiste seg og ble borte mellom bordene.

John satte på seg solbrillene igjen og skottet ned på en kjernefamilie i passbåt som manøvrerte seg ut fra bensinstasjonen på andre siden av sundet. To barn satt i baugen, morens lange lyse hår flagret, hun holdt rattet bak konsollet. Mannen sto bak og holdt henne rundt livet. Smilte. John flyttet blikket ned i ølglasset og forsøkte å tenke på noe annet.

2

Kragerø, 18. juli 2003

Med én hånd på rattet og motoren i fri studerte journalist Kjell Grønningen sjøkartet. Snekka gled langsomt innover i bukta. Holmer og skjær lå tett over og under vannskorpa. Sola blinket i krusningene og hindret sikten. Burde hatt ekkolodd. Skulle han snu? Bare fjell og skog å se. Nei, der! En lanternemast stakk opp bak et nes, han styrte båten forsiktig rundt odden. Brygga lå gjemt innerst i en trang bukt. En 32-fots Princess cabin cruiser lå fortøyd med dekksputene fremme.

Kjell bandt båten fast ytterst på brygga og fulgte et utydelig tråkk over svabergene. Stien snirklet seg oppover mellom ospekratt og eiketrær og endte i en terrasse. Hytta bakenfor var bygd diskret inn i terrenget med slanke furustammer helt inntil veggene. Terrassen var murt rett på fjellet og hadde vid utsikt over bukta og fjorden. Under en teakstol lå en Bichon Frisé. Den løftet hodet og bjeffet. Verten kom ut og snakket til hunden. Skikkelsen var bakoverlent, den dunete kulemagen disset når han gikk. Han hadde på seg sandaler og en grønn shorts med sidelommer.

Mannen målte Kjell opp og ned. «Grønningen?»

«Riktig. Jeg ringte forleden. Passer det med en prat nå?»

«Passer og passer, hva vil du vite?» Han satte seg i stolen over hunden og pillet seg mellom tærne. Kristen Lausund var tidligere bonde og grunneier, nå pensjonist med fast adresse i Alfaz del Pi, Spania. Lausund hadde beholdt en hytte i Kragerø og abonnement på lokalavisen. Kjell hadde sjekket ham ut.

Kjell fant frem penn og notatblokk og trykket umerkelig inn REC-knappen på båndopptakeren i vesken. Han satte skuldervesken mellom dem. «Jeg gjør en greie på golfbanen. Trekker de lange linjene. Din familie drev gårdsbruket i –»

«Fire mannsaldre. Pluss tipp-tippoldefaren min, fra Leksvika i Trøndelag. Han dreiv gården for ei enke. Hu testamenterte’n til ham i 1885.»

«Det må ha vært mange tøffe tak …»

Lausund gned hendene urolig og fortalte om sykdom og død, uår og krig.

Kjell noterte et og annet stikkord på blokka. «Fascinerende historie,» sa han etter en stund. «Vi har ikke lov å betale kilder, men jeg tok med en liten ting.» Fra bagen dro han ut en flaske Johnnie Walker, Red Label.

Lausund så lenge på etiketten, dernest på klokken. Tenkte seg om. «Ser man det,» sa han til slutt, «denne kan drikkes før tolv.» Han gikk inn og kom tilbake med isbiter og to glass; en finger i hvert. De skålte. Whiskyen prikket ytterst i fingrene, Kjell ventet spent på effekten hos Lausund.

«Når overtok du?»

«Gammer’n fikk slag i femogsytti. Jeg var akkurat ferdig på Ås, full av flower power og de greiene der. Vi kutta ut kunstgjødselen og fôret. Solgte økoprodukter tjue år før alle andre. Grønnsaker, ost, etter hvert økostruts, alt mulig.» Han skjenket i på ny. Hånden holdt rolig om glasset.

«Og så solgte du?»

«Vi dreiv et mønsterbruk, men det var ikke lett bestandig. Da sønnen min døde … Kjerringa er heller ikke bra, Bekhterevs.»

«Hva skjedde med sønnen din?»

Lausund tok en ny slurk og ble fjern, stirret lenge tomt fremfor seg, så sa han stille: «Jørgen kjørte av veien, bilen tok fyr. Det var bare køl igjen.» Han klødde hunden bak øret. «Han skulle gifte seg.» Stemmen brast og han forsvant inn i hytta.

Kjell ville klappe hunden, men den glefset etter ham, og han dro hånden til seg. Lausund kom tilbake og fordelte resten av isbitene, skjenket igjen.

«Når kom golfinvestorene?»

Lausund pekte på Kjell. «Hadde jeg visst det skulle bli golfbane hadde jeg aldri solgt. Nei da, ’videreutvikling av det økologiske foregangsbruket,’ sa dem. Nydelige greier. Hvor mye kjemikalier trur du ikke dem pumper i det gresset?»

«Kunne du ikke heve salget?»

«Hadde ikke noe klausul om bruksendring. Og så blei det omregulert. Gammer’n snur seg vel i grava.»

«Betalte de bra?» Kjell hadde sjekket i eiendomsregisteret, der det sto at salgssummen var seks millioner. Folk han hadde snakket med som hadde besøkt haciendaen i Spania gjettet på at Lausund hadde fått minst det dobbelte under bordet.

Lausund klappet hunden og svarte ikke.

«Var det ikke en SV-mann som prøvde å stikke kjepper i hjulene?» forsøkte Kjell.

«Den hedersmannen fikk stoppa omreguleringen to ganger i kommunestyret. Etter at han daua og dem sa opp femti mann på verftet, tippa det feil vei. Det var sterke krefter i sving.»

«Så han druknet?»

«De fant’n midtfjords i fjor vår. Med kjølen i været og kul i panna.»

«Fisketur?»

«Han var på vei hjem fra møte i kommunestyret. Far hans var fisker.» Lausund begynte å bli rørete.

«Er det ikke pussig?»

«Hva da?»

«At de som står i veien for golfbanen dør eller forsvinner.»

Lausund veltet glasset, det knuste mot steinhellene og bikkja pilte inn. «Kom du for golfbanen eller hva faen er du ute etter?»

«Synes bare det virker rart –»

«Vi har ikke mer å prate om.» Lausund pekte mot brygga, tok flasken og gikk mot døra. Kjell tok et bilde av ham på vei inn i hytta. Bonden hørte klikket og snudde seg. Kjell knipset igjen. Lausund tok fart så kulemagen ristet og slo etter ham med flasken. Kjell gled unna og kunne ikke dy seg; han tok enda et bilde av Lausund som kastet flasken mot ham. Med et smil grep Kjell bagen og småjogget ned til båten.

En halv time senere fortøyde han på Gunnarsholmen, og ruslet inn til redaksjonen i sentrum. Kontoret var stille. De som ikke hadde ferie var ute og intervjuet kjendisturister eller sjekket jordbærpriser og badetemperaturer. Han jobbet en time foran pc-en før han stakk hodet inn til redaktøren i glasskontoret.

«Jeg lager en kulturgreie på gallerier og utstillinger. Tar en runde.»

Hun satt i telefonen og nikket bare tilbake.

Galleriet lå på en høyde bak byen. Han parkerte bilen foran hovedinngangen og strente inn. Bare et par turister. Han kikket i programmet, sveipte gjennom lokalet og ut igjen. Han så seg godt om før han fortsatte ned en smal gangsti og over gjerdet til en frodig og ustelt hage. Han vasset gjennom det høye gresset til kjellerdøra på baksiden av huset og åpnet den forsiktig.

Det lød en jevn dur fra dreieskiven. Hun lagde keramikk i det gamle bryggerrommet. Kjell gikk opp på soverommet, trakk gardinene for og la seg på senga. Noen minutter senere hørte han dreieskiven stanse. Huset lå stille. Så banket det lavt på soveromsdøra.

«Et øyeblikk.» Kjell lukket øynene og la seg på ryggen. «Kom inn.» Han kjente trekken fra døra og hørte den ble lukket. Lenge lå han slik, konsentrert, lyttet og været. Så kjente han med ett lukten. Lydløst hadde hun beveget seg tett opp til ham, duftende av parfyme, svette og kjønn. Han tvang seg til å ligge stille. Nå kjente han trykket i madrassen, hun var på vei opp i senga. Han skvatt til, men knep øynene igjen. Noe kilte ham i øret – tungespissen. Hun pirret ham så lenge at da hun omsider slapp ham til, var det over før det hadde begynt. Hun ble sittende over ham og tilfredsstille seg selv. Da hun var rolig igjen, ga hun ham en oppdatering på kulturfronten.

Kjell var tilbake på kontoret og halvveis i kulturoversikten, da redaktøren vinket fra apeburet. Han tok en espresso – det eneste som kaffemaskinen kunne prestere – og gikk inn til henne.

«Politisjefen ringte, han var forbannet og sier du trakasserte en hytteeier, hva er det du holder på med?»

Kjell smilte. «Lausund ja, jeg var ute og gravde litt. Tror jeg traff et ømt punkt.»

«Kjell, vi driver ikke sånn her. Vi trenger goodwill og annonsører.»

«Dette er ikke til deg. Husk at jeg har åtti prosent stilling og kan holde på med andre ting ved siden av.»

«Forutsatt at det ikke er i konflikt med ditt ansettelsesforhold. Du stiller på kammeret halv ni i morra og unnskylder deg.»

«Tar den frie pressa ordrer fra politiet nå?»

Hun overhørte ham og grep telefonrøret. «Ta med deg døra.»

Forværelsesdamen hentet Kjell i resepsjonen neste morgen: «Har du en avtale med politistasjonssjefen?»

«Med politimester Storbekken, ja.»

«Han er ikke politimester lenger. Etter at vi ble underlagt Telemark Politidistrikt er han politistasjonssjef.»

«Men alle kaller ham mester?»

«Det er så.» Hun førte ham til hjørnekontoret og Kjell steg inn.

«Sett deg.» Bjørn Storbekken tronet bak et massivt skrivebord og pekte mot en enkel pinnestol. Han tvinnet barten og skulte tankefullt på Kjell. Den kraftige kroppen fylte uniformsskjorten. Kjell hadde møtt både ham og tvillingbroren Rolf, som drev entreprenørfirmaet før, men var aldri blitt innkalt på denne måten. Kjell pusset nesen for å skjule at han startet båndopptakeren i lommen.

Mesteren lente seg over bordet:

«Kjell, jeg håper dette er en misforståelse. Du oppsøker Lausund under falskt flagg – vent, la meg snakke ut – skjenker ham, og stiller spørsmål om sønnens død. Du vet han går på medisiner?»

«Jeg intervjuet ham om golfbanen.»

«Hva har sønnens død med det å gjøre?»

«Det synes jeg du skal finne ut av. Lausund jr., SVs kommunestyrerepresentant og den forrige golfdirektøren, Eide. Jeg synes det er for mange som har dødd for den banen.»

Politisjefen så himmelfallen på ham. «Du har ikke tenkt å skrive sånt sprøyt i avisa vår, vel?» Han satte seg tilbake. «Dette er tre forskjellige saker: to ulykker, en forsvinning. Alle ferdig etterforsket.»

«Ja, det er vel greiest slik.»

«Visste du at Eide tok ut tre hundre tusen fra firmaets konto dagen før han forsvant?»

«I banken her?»

«Passet var også borte.»

Kjell dro en notatblokk opp av lommen. «Vet du hvem som står bak golfbanen?»

«Så vidt jeg vet er det Brustad & Partners i Oslo. Dette er ikke noe intervju, altså.»

«Andre?»

«Jeg kjenner ikke detaljene. Det er ikke relevant for denne samtalen.»

«Bror din vet kanskje bedre?»

«Det gjør han sikkert.»

Forværelsesdamen åpnet døra, viftet med en gul lapp. «Kan du titte på dette?»

Mesteren feide henne av. «Jeg er ferdig om fem minutter.»

Han vendte seg mot Kjell igjen og pekte. «Hvis du antyder noe snusk mellom bruttern og meg, blir jeg irritert.»

«Er det vanlig at et mindre, lokalt firma får totalentreprise på en så diger jobb som golfbanen, uten konkurranse?»

«Det er helt vanlig her.»

Kjell noterte. «Tenker jeg nok.»

Mesteren kom på bedre tanker. «Hør her, jeg svarer ikke for bruttern. Han gjør en kjempejobb og sitter igjen med svarteper.»

De stirret på hverandre uten å si noe. Til slutt senket politisjefen blikket og reiste seg:

«Vi lar dette ligge, hva?»

«Hvorfor det? Det er nå det begynner å bli interessant.»

«Til alles beste.»

«Er det en trussel?»

«Kutt ut nå, jeg har en anmeldelse på deg her. Jeg kan forfølge den og skape en masse bry for deg, eller vi kan være praktiske.» Han klødde seg i skrittet.

«Anmeldelsen har ingen substans,» sa Kjell.

Mesteren sukket. «Det har ikke teoriene dine heller. Gå og skriv noe hyggelig nå.» Han åpnet døra.

«Jeg liker ikke løse tråder.»

«Kjell, la meg gi deg et godt råd. Denne byen er for liten til å få uvenner. Du vil vel være med på elgjakten?»

Kjell reiste seg. «Okei. Takk for praten.»

«Ingen årsak.» Mesteren lukket døra etter ham.

3

Kragerø, 21. juli 2003

Uret i bilen viste 08.45. John tok av fra hovedveien ved et skilt som sa salgskontor. En sporete grusvei snodde seg gjennom det småkollete terrenget. Veien endte i en parkeringsplass med stabler av plank og rør og et par anleggsbrakker. Plassen var tom. John satte seg i en hvit plaststol og studerte salgsplakaten på veggen, sammenlignet bildet med virkeligheten omkring seg; planerte rydninger strakte seg innover mellom trærne, på en kolle mot fjorden lå en klynge hvite sørlandshytter med oransje takstein.

En rød Golf dukket opp i skogkanten etter en halv time. Den parkerte i en støvsky. Gry hadde også vært sekretær for Johns forgjenger Eide. Hun låste opp og instruerte John i bruk av kontormaskinene og pc-en. Gry fortalte at hun bodde i byen og var utdannet reiselivssekretær. Hun var plump og hadde en nervøs latter som kom og gikk i korte rykk.

John gikk gjennom skrivebordet og arkivskapet. «Hvor er alle avtalene?»

«Brustad & Partners har vært prosjektsekretariat etter at Eide forsvant. Jeg har vært lokal koordinator, kan du si.» Hun rødmet og lot blikket vandre.

Ute på parkeringsplassen kom det nok en bil.

«Det er Ylva,» sa Gry lettet. «Eiendomsmegleren.»

Brustad hadde fortalt om eiendomsmegleren. Hun hadde visst et godt navn i Kragerø. Brustad mente hun var bedre enn noen til å finne kundenes emosjonelle trykknapper.

Hun kjørte en gul SAAB kabriolet, og det mørke, halvlange håret skinte blankt i sola. Hun trippet opp de to trinnene rett i ryggen som en mannekeng og tok solbrillene av. Et smil lekte på leppene.

«Ylva Martinussen, fra Vogt & Co.» Stemmen var klar og John ante en avslepen dialekt – fra Nord-Norge et sted? Ansiktet hadde en mørk teint og markerte linjer. Hun minnet om en filmskuespillerinne han ikke husket navnet på.

Eiendomsmegleren viste vei til hyttene. Fra kollen var utsikten vid innover fjorden mot byen. John skimtet kirkespir og skolen bak det glitrende vannspeilet.

«De har satt opp femogtjue bygg alt i alt,» sa Ylva.

«Hvor mange har du solgt?»

«Tuller du?»

«Nei.»

«Ingen – så langt.» Hun låste opp glassdøra på forsiden av den fremste hytta og holdt døra åpen for John. En europall fungerte som trapp.

Sagflis og rusk dekket sponplategulvet. I hjørnet stakk kobberrør og hvite plastslanger opp.

Lena Olin, det var skuespilleren Ylva lignet på. John husket henne kun iført bowlerhatt i en eller annen filosofisk film; Tilværelsens uutholdelige letthet? Noe i den stilen.

Han fortsatte gjennom det som skulle bli entré. Halve taket var åpent i påvente av trapp. Han kikket inn på soverom og bad; like tomt. Inngangsdøra hadde slått seg, John måtte legge kroppen til for å få den opp og holdt på å ramle over en lecablokk som var trapp på denne siden.

Ylva sa: «Alle hyttene er likedan. Vi må få ferdig i hvert fall én før kjøperne biter på. Nå ser de bare en spøkelsesby.»

John klødde seg i bakhodet og smilte skjevt. «Enig. Når tror du det skjer?»

«Det kommer an på entreprenøren.»

«Hva er status med ham?»

«Jeg har hørt så mye tull. Du får spørre ham. Eller Brustad.»

«Det skal jeg.» John fant frem telefonen og slo nummeret til Brustad, men fikk bare mobilsvareren. Han la igjen beskjed og hørte sin egen stemme som i et konstant elektronisk ekko. Han måtte stå i en sone med svak mobildekning.

Ylva ga ham nummeret til entreprenøren, og han slo det.

«Storbekken.» Stemmen var mørk som en kontrabass.

«John Abel. Jeg er den nye lederen av golf- og countryklubben.»

Det ble stille et øyeblikk. John hadde ikke flyttet seg en meter, men denne gangen var telefonlinjen klokkeklar. Han stusset.

«Siden når da?» spurte entreprenøren.

«I dag. Og vi må snarest diskutere fremdriften.»

«Når som helst, men jeg er utenbys i dag.» En kvinne lo i bakgrunnen. Hun stoppet brått.

«Hva med null-åttehundre i morgen, på kontoret mitt?»

«I brakka? Avtale.» Entreprenøren pustet tungt. «John Abel – golferen?»

«Ja?»

«Interessant valg.» Linjen ble brutt.

John la mobiltelefonen i lommen.

«Åtte i morgen,» gjentok Ylva, «jeg blir med.» Hun åpnet en skinninnbunden tidsplanlegger og noterte.

John studerte henne. Hun løftet blikket og møtte hans mens pennen fortsatte over papiret. Igjen dette tvetydige smilet, glimtet i øynene. Hun stakk mappen i vesken og de gikk tilbake til brakka.

«Jeg tror du vil trives i Kragerø,» sa Ylva.

«Jaha?» John så spørrende på henne.

«En ny start …» Hun trakk på det.

«Hva mener du?»

«Å unnskyld, jeg snakket med Liss Grønningen, Kjells kone – vi er venninner – hun fortalte om bakgrunnen din … Jeg føler med deg.»

«Å,» John svelget. «Jo takk. Jeg gleder meg til å komme i gang.»

Ylva satte seg i bilen. «Da sees vi i morgen. Forresten, her har du kortet mitt.» Mellom to fingre med velstelte, røde negler holdt hun frem et blått og hvitt kort.

John studerte det etter at hun hadde kjørt. Han tastet nummeret hennes inn på mobiltelefonen og lagret det. Plystrende dukket han inn i brakka igjen.

Kjell Grønningen hadde holdt formen ved like. De hadde jogget en times runde og nærmet seg Storkollen. John hadde mer enn nok med å holde følge, Kjell sto for det meste av pratingen.

«Folk ler godt av Golf & Country Club-en, vet du.»

«Hvordan da?»

«Synes det er noe forbanna jåleri.»

«Det er tilbud til alle.»

«Anlegget blir bare for feriegjestene fra Oslo og Bærum. Tolv tusen kroner per år er altfor mye for folk her nede.»

John prustet: «Anlegget må da være bra for byen?»

«Jo da, ordføreren snakker mye om arbeidsplassene, men foreløpig har vi ikke sett noe til dem.»

De var oppe, og John pustet ut mens de beundret utsikten. John betraktet Kjell som lente seg mot mot gjerdet og tøyde leggene. Det vinkelformede arret i tinningen stammet fra en fotballkamp der Kjell uten å nøle hadde kastet seg fremover og nikket i mål, vel vitende om at pannen ville treffe stolpen. Kjell var blitt båret av banen med hjernerystelse og blodtap, men de hadde vunnet kampen. Kjell skulle alltid konkurrere. Det var vel derfor han og John hadde kommet så godt overens da de gikk sammen på jegerskolen; de hadde veddet og konkurrert i skyting, fritt fall, armgang, barbeintløping i snøen og kasting av knallskudd etter kråkene. Den gang hadde de vært like gode.

John så spørrende på ham: «Hvordan trives du her?»

Kjell dro på det. «Vi har bodd her i fem år nå, ungene trives, og kona er jo tilbake i barndomshjemmet. Jeg savner tempoet i Oslo, men skriver ennå litt for Dagens Næringsliv på si.»

John kunne ikke forestille seg Kjell som en tam journalist i lokalavisen. Begge hadde de vinnerinstinkt, men Kjell manglet sperrer. På utmarsj hadde han som en selvfølgelig ting tyvlånt en bil for å få laget sitt tidsnok til målet. Han mente alt var tillatt så lenge man ikke ble tatt. Og det ble han aldri; Kjell var en type som nådde sine mål og ferdig med det. Men nå, med familie, hadde han vel modnet og blitt voksen, han òg. Det var godt å se ham igjen.

Kjell møtte Johns blikk med smale øyne.

«Hva er det?» spurte John.

«Jeg vet ikke hva de har fortalt deg om golfbanen, men det er noe som ikke stemmer.»

«Hva da?»

Kjell fortalte om mistankene sine. Om sønnen til grunneieren som omkom i en bilbrann. Om SV-politikeren som hadde druknet på mystisk vis. Om Johns forgjenger Eide som forsvant uten videre og om politisjefens arroganse.

John lyttet med økende ubehag, men teoriene var for utrolige.

«Tipper Brustad og co. har kverka alle tre,» sa Kjell.

John ristet på hodet. «Det er for dumt. Du er en kronisk konspirasjonsjeger.»

«Kanskje det. Dessverre har jeg som regel rett.»

John tenkte på første gang de møttes. Under helvetesuken – opptaksprøvene til jegerskolen. Da selen i hoppetårnet røk, datt Kjell i bakken og brakk armen. Han hadde fullført uken med gips. Ingen hadde noensinne klart noe lignende. ’Jeg hadde bestemt meg,’ hadde Kjell sagt som om det var en selvfølgelighet.

«Jeg velger å tro på folk,» sa John.

«Du er for naiv, John. Er det vanlig at golfdirektører bare blir borte?»

«Jeg vet ikke hva som skjedde med Eide, men det hender jo at folk forsvinner.»

«Hva med Brustad? Har du gjort en sjekk på ham?»

«De har et godt navn i Oslo. Driver flere større selskaper.»

«Det ligger en forbrytelse bak hver formue.»

«Faen, Kjell, hvorfor skal du bestandig mistenke alle andre? Hva gjør det med deg?»

«Jeg blir en bra journalist.»

«Og et håpløst menneske. Du har ikke tenkt å bli voksen snart? Få deg et mer konstruktivt arbeid?»

«Hallo. Er det konstruktivt å slå en ball rundt på plenen? Kom ikke her.» Kjell snudde ryggen til John.

«Jeg er enig med mesteren,» sa John, «du har ingenting.»

«Du er bare en nyttig idiot som ikke klarer å tenke selv.»

«Jeg skal skape Nordens beste golfanlegg i Kragerø, jeg håper ikke du har tenkt å stikke kjepper i hjulene?»

John løp nedover igjen. Han ville selv finne ut om noe var galt, og rydde opp i det. Alt var kanskje ikke som det skulle, men Kjells fantasier var latterlige. Mannen var blitt paranoid, en yrkesskade kanskje?

Snart hørte han Kjell komme løpende etter.

Da stien ble til vei, løp Kjell opp på siden igjen. «Du trenger et sted å bo.»

«Vet du om noe?»

«Jeg kjenner en dame i en stor villa med flott utsikt. Hun bruker bare første etasje selv. Ikke noe fancy. Jeg kan sjekke for deg?»

«Gjør det.» De nærmet seg hotellet hvor John var innlosjert.

Kjell kremtet. «Og når det gjelder golfbanen …»

«Ja?»

Kjell holdt inne et øyeblikk. «Ikke misforstå, golfbanen blir sikkert bra for byen. Jeg vet at du når målene du setter deg, men vær forsiktig, OK?»

«Greit,» John nikket, glad for å ha skværet opp. Han hadde bestemt seg og ville ikke bruke tid på hypotetiske problemstillinger. Det var for sent å snu nå; han hadde forpliktet seg overfor Brustad til å investere to millioner. Mer enn han kanskje burde, men dette kunne bli et skikkelig klipp.

Entreprenør Storbekken vagget fra varebilen sin mot brakka. Han så ut som en gammel bryter. Armene og magen svulmet i den blå kjeledressen.

John møtte ham på trappa.

Entreprenøren sjekket uret og gliste. «Klokka åtte som bestilt.» En gulltann blinket i overkjeven.

Gry skjenket kaffe ved møtebordet inne.

John innledet. «Jeg er ikke helt oppdatert, men vi har dårlig tid og jeg har ikke fått tak på Brustad. Hvor står vi?»

Entreprenøren sukket. «Vi står på stedet hvil, på sjette uken nå. Jeg har permittert flere av gutta mine.»

«Men vi må få solgt hyttene i sommer.»

«Vi må få betalt først. Vi har tretti millioner til gode.»

«Tretti millioner?»

«Du hørte meg. Vi ønsker også fortgang, men kommer ikke videre før dere har finansieringen på plass.»

«Kan dere ikke i det minste gjøre ferdig én visningshytte? Vi må få sving på salget …»

«Vær glad du ikke er i skifteretten,» sa entreprenøren og stirret olmt på ham. «Jeg burde sendt konkursvarsel for lenge sia.»

John følte seg som en idiot. Hvorfor hadde ingen fortalt ham dette?

Storbekken fortsatte: «Jeg foretrekker folk jeg kan stole på, men du er vel ikke den typen.»

«Hva mener du?»

«Nei … Jeg veit ikke om jeg stoler på deg.»

«Hva er dette? Jeg er ny her og får vite dette for første gang!»

«Akkurat.» Storbekken trakk på skuldrene og satte seg i bilen.

John så bilen forsvinne mellom furustammene og bannet inni seg. Han måtte ordne et møte med Brustad snarest.