EIRIK WEKRE

TERBOVENS LISTE

THRILLER

© Eirik Wekre 2006

Omslagsdesign: Bjørn Kulseth

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-8328-207-8 (ePub)

Til mor og far

I

1

Oslo, 11. november 1942

Gestapo-sjef Helmuth Reinhard foretrakk å sove med vinduet åpent. Natteluften her var skarpere enn hjemme i Sachsen, mer uforsonlig, det gjorde tjenesten enklere. Han hadde akkurat lagt seg da han hørte kortesjen i Bygdøy allé. Den sinte motorduren fra BMW R12-motorsyklene var gjenkjennelig på lang avstand.

Han trakk silkeluen godt over ørene, krøllet seg sammen på siden og forsøkte å sovne. Motorduren nærmet seg og gjallet mellom fasadene da følget svingte inn Fritzners gate og stanset foran inngangen. Syklene ble stående og buldre. Hva var det nå? Reinhard skjøv irritert dynen vekk og tasset barbent over til vinduet. Parketten var iskald. Han trakk gardinet til side. Skyene som hadde hengt over byen i dagevis, var brutt opp. En nesten full måne ga gjenskinn i brosteinene.

Reinhard bøyde seg ut. En offisersbil og fire motorsykler. Den ene dørvakten sto lent foran bilvinduet og snakket med sjåføren. Var det noen av de yngre offiserene i gården som hadde organisert fin transport for å imponere kvinnfolk? Så oppdaget han at bilen var en Horch 830; Pullman-limousin-utgaven. Bare rikskommisæren hadde en slik bil. Nå kjente han igjen soldatene i rikskommisærens dedikerte Begleit- und Schutzkommando. Hva hadde Terboven her å bestille?

Ute i entreen banket det på døren. Reinhard dro på seg slåbrok og tøfler, marsjerte gjennom leiligheten og åpnet døren på gløtt. Nattevakten hadde selskap av en sersjant fra rikskommisærens livvaktstyrke. Han smelte hælene sammen og rakte Reinhard en forseglet konvolutt.

Ti minutter senere satt Reinhard i full uniform bak i Terbovens sjuseter. Kortesjen fulgte Bygdøy allé tilbake, svingte opp Kristinelundveien og stanset på gårdsplassen til Terbovens bybolig. Reinhard hadde harehjerte. Hvorfor hadde rikskommisæren tatt kontakt med ham direkte? Hva var det om å gjøre på denne tiden? Sersjanten viste ham gjennom en hall, opp en bred steintrapp og inn i en lun stue.

Josef Terboven satt med ryggen til og stirret inn i peisen. Han var i sivil og reiste seg med et hjertelig smil da han hørte skrittene bak seg. Sersjanten snudde og forsvant. Terboven grep Reinhards hånd. De var jevnhøye, men langt fra jevnbyrdige; Terboven hadde kjempet i første verdenskrig og fått jernkorset av begge klasser før Reinhard hadde begynt på skolen i Weissenfels. Rikskommisæren ristet hånden hans som et rytmeinstrument. Han var smal og senete, skikkelsen fremoverbøyd og energisk som en røyskatt. Bak de små, runde brillene lyste de brune øynene våkent. Han anviste plass i lenestolen og serverte benedictiner-likør og sigarett før han satte seg.

«Godt De kunne komme, SS-Hauptsturmführer,» begynte han og tente sin egen sigarett. «Denne samtalen blir mellom oss.»

«Naturligvis,» svarte Reinhard automatisk.

«Jeg mener ingen andre. Ikke engang Fehlis.»

Reinhard stusset. Terboven var en embetsmann som gikk tjenestevei. Aldri før hadde Reinhard opplevd at han gikk bak ryggen på sjefen for sikkerhetspolitiet, Reinhards overordnede.

«Jeg forstår,» nikket Reinhard og lente seg frem på stolen.

«Nordmennene er sta,» begynte Terboven. «Den produserende industrien …» Han tok en slurk. «Hvorfor saboterer de egne arbeidsplasser?»

Reinhard skulle til å svare, men Terboven fortsatte: «Fehlis, den fordømte sniken, han gjør ikke jobben sin.»

Reinhard ventet, usikker på hvor Terboven ville.

«Nå har han intet mindre enn tolv Referate i sitt Sicherheitspolizei, stemmer ikke det?»

Reinhard nikket.

«Bolsjevisme, Milorg, kontraspionasje, illegale aviser …» Terboven telte på fingrene mens han listet opp, «… sabotasje, grensesaker, våpen, radio, industrisikring, agentledelse, militær vurdering …» Han kom bare til elleve, «Hjelp meg –»

«Rapporter og kart,» skjøt Reinhard inn.

«Riktig. Fehlis får alle ressursene han ber om, og enda begriper han ikke hvordan nordmennene tenker. Det er uakseptabelt.»

«Hvorfor …» begynte Reinhard forsiktig.

Terboven møtte blikket hans og slo oppgitt ut med armene. «Jeg er simpelthen ikke i stand til å fjerne Fehlis. Göring holder sin hånd over ham.»

Reinhard holdt inne. Han visste at Fehlis var i Berlin. Tidspunktet for møtet var neppe tilfeldig valgt.

«Føreren,» begynte Terboven tankefullt. «Hitler er heller ikke fornøyd med utviklingen i Norge.» Terboven reiste seg og begynte å vandre frem og tilbake i rommet. Reinhard la merke til at han var en anelse hjulbent. «Vi trenger ikke flere angivere, det vi behøver, er noen av hjernene i motstandsbevegelsen.»

«Men …»

Terboven løftet hånden. «Jeg trenger en alternativ informasjonskanal til det Fehlis koker sammen.»

Langsomt gikk det opp for Reinhard hvorfor han var innkalt på denne måten.

«Forstår De hva jeg mener, SS-Hauptsturmführer?»

«Absolutt, herr rikskommisær.»

«Jeg trenger Deres hjelp til å sette opp et eget apparat. I total hemmelighet.»

«Jeg forstår.»

«Gut.» Terboven tente en ny sigarett og strammet seg opp, skrittene var raskere. Han mumlet noe for seg selv. La en ny kubbe på peisen. «Kvalitet fremfor kvantitet!» ropte han. «Det er måten å gjøre det på.»

«De har rett.»

Terboven slo hendene sammen. «Deres oppgave blir i første omgang å skaffe meg en liste med kandidater, så får vi vurdere hvem og hvordan vi rekrutterer dem.» Han satte seg igjen. Øynene glødet. «Er det forstått?»

«Ja.»

«Agentene vil rapportere direkte til meg.»

«Hvordan tenker De Dem, jeg mener, hvilken type er mest interessant for Dem?»

«Tenk selv, for svingende!» Terboven satte glasset så hardt i bordet at stetten brakk. Han bannet og hev restene i peisen. «Som De sikkert har merket Dem, SS-Hauptsturmführer, er nordmennene fordømt demokratiske. De mangler en klar herskerklasse. Vi trenger profiler fra både borgerskap og arbeiderklasse.» Han så på armbåndsuret. «Jeg vil ha tyve kandidater. Med bakgrunn, rolle i motstandskampen, familiesituasjon og forslag til hvordan de skal motiveres til å samarbeide. De og jeg gjør utvalget basert på denne listen.» Han gjorde tegn til at møtet var over.

«Ordren er mottatt og forstått.»

«Gut.» Terboven nikket mot døren. Reinhard reiste seg, smelte hælene sammen og hyllet Føreren før han småløp ned trappen. Han hadde plutselig ingen tid å miste.

2

Lysaker, mandag 28. november 2005

Kjell Grønningen studerte kvinnen overfor seg og lurte på når hun hadde tenkt å tilby kaffe. Han var ennå ikke våknet skikkelig, etter sju måneder uten jobb begynte han å bli rusten. Og jobbmøter halv åtte om morgenen hadde aldri vært hans greie.

Kate Faye var pen, men litt kjedelig. Han forsøkte å ikke stirre. Fyldig is-te-brun frisyre, klassiske trekk, og blanke tenner bak rosa lepper; hun minnet om en modell i en reklame for et av kjøpesentrene med litt vanskelig beliggenhet. Under glassbordet mellom dem lå bena pent i kryss; trangt, knekort skjørt og mørke strømper.

«Jeg aksepterer ikke å bli tråkket på,» gjentok hun og fingret med mobiltelefonen. Leppene var trukket sammen til en smal, bestemt strek. Morten Lundin, Kjells venn, oppsummerte det hun hadde fortalt: «Du har altså vært skilt fra Pål Hermansen i åtte år. Datteren deres er hos ham annenhver helg, og han har betalt bidragene som han skal. Inntil nylig.»

Kate nikket. «Han driver for seg selv og påstår at lønnen er blitt lavere. Men han har fått seg en ny, svinedyr bil.» Hun trakk ansiktet sammen til en knute som forsvant igjen på et blunk.

«Du saksøker ham og vil gjøre undersøkelser.» Morten nølte. «Hva trenger du, egentlig?» Det var Morten som hadde satt opp møtet for Kjell.

«Mest mulig,» begynte Kate. «Økonomien hans, firmaet, forbruk, alt som kan brukes.»

Kjell tok ordet. «Skal jeg lage en ’drittpakke’?» spurte han.

«Jeg vil bare ha fakta. Vi trenger det i retten.»

«Kan ikke advokaten finne ut av det?»

Kate sukket. «Vet du hva han koster?»

Åpenbart mer enn meg, tenkte Kjell.

«Dessuten er han ikke så dreven i den type research, han er mer en prosessadvokat, og …» Hun lot det henge i luften.

«Og hva?» Kjell kastet et sideblikk på Morten, som nikket oppmuntrende.

«Vel, han har skrupler, er ikke typen, rett og slett.»

Kjell kjente at han var i ferd med å bli irritert. Men du mener jeg er passelig avstumpet? tenkte han i sitt stille sinn. Men han holdt kjeft, han trengte virkelig denne jobben. Banken hadde gitt ham en ny toukers frist til å komme opp med hundre tusen. Denne gangen ville de utøve pantet sitt og selge huset i Kragerø. Et halvår tidligere hadde han høytidelig lovet barna at de skulle få bli boende selv om han flyttet ut.

Morten avbrøt tankene hans. «Jeg er enig med Kate,» sa han til Kjell. «Du er best kvalifisert i sånne saker. Helt klart.» Han prøvde å fange Kjells blikk. «Ikke sant?»

«Selvfølgelig.»

Kjell hørte at det lød defensivt, men selvdisiplinen han tidligere hadde tatt for gitt var forsvunnet et sted på veien. Midt oppe i skilsmissen fra Liss hadde han klart å få sparken i Kragerø Blad Vestmar. Først hadde det føltes som en lettelse, men etter som tiden gikk og bankkontoen tømtes angret han at han ikke hadde vært mer ydmyk.

«Jeg har bestandig ment at du er landets beste gravejournalist,» skrøt Morten videre og vendte seg mot Kate. «Fortalte jeg at Kjell vant SKUP-prisen for avsløringene rundt Kragerø Golf & Country Club?»

«Det sto i mailen, ja.» Hun kikket irritert på klokken. «Hva blir det til, egentlig? Jeg får en følelse av at du ikke vil ha jobben? Det er nok av andre som …» Mobiltelefonen hennes blinket, en Nokia i matt sort aluminium. Hun studerte nummeret med smale øyne. «Jeg må ta denne.» Hun reiste seg og forlot møterommet.

De var på Godthaap, et eksklusivt kontorkompleks ved utløpet av Lysakerelven. Kate var leder for et PR-firma på Majorstuen, men hadde lagt møtet hit, til et eksternt møterom hun disponerte.

Kjell stilte seg foran utsiktsvinduene som dekket hele den ene veggen. En ferge gled inn mot Nesoddtangen, ellers lå fjorden grå og død. Han strakte seg, kroppen var lemster og uvillig.

«Grave i svinete familiekrangler …» mumlet han til sitt eget speilbilde.

«Det er en start,» sa Morten oppmuntrende. Når du ikke kan innordne deg i en redaksjon …»

«… får jeg skrive freelance,» fullførte Kjell.

Morten sukket oppgitt. «Det hadde selvsagt vært en mulighet dersom du fikk noen til å sponse prosjektene dine.»

«Jeg har et par møter som kan bli til noe …»

«Våkn opp, Kjell!» Morten grep ham i skulderen. «Jeg er drittlei sutringen om hvor slu Liss er, om urettferdig barnefordeling og den gamle sjefen din.»

Kjell ristet av seg armen. «Denne saken til Kate, den minner for mye om min egen situasjon. Jeg klarer ikke å motivere meg når …»

«Jeg prøver å få deg ut av blindsporet!» avbrøt Morten. «Du kan vel i det minste forsøke å samarbeide?»

Kjell sukket tungt. «Du har rett. Jeg skal forsøke.»

«Det er et enkelt oppdrag.»

Kjell trakk på skuldrene. Nesoddbåten la til på Tangen.

«Kate har et sinnssykt nettverk i næringslivet,» minnet Morten ham på. «Hun kan være en god referanse.»

Kate kom tilbake og gled ned på stolen.

«Har du barn?» begynte hun.

Kjell nikket. «To.»

«Da vet du hvordan det er. Av og til skulle man ønske …» Hun lot det henge. «Hvor var vi?»

Kjell nølte.

«Betingelsene,» hjalp Morten til.

«Riktig.» Kate strøk en hårlokk bak øret. «Jeg tenkte i utgangspunktet ’no cure – no pay’?»

Kjell trodde ikke sine egne ører. «Tror du jeg jobber gratis?»

«Du får oppgjør når du leverer.»

Kjell satte seg frem på stolen. «Hvor stort?»

«Et diskresjonært beløp.»

«Jeg må ha minimum hundre tusen,» sa Kjell. «’Up front.’»

«For én ukes arbeid?» Kate ristet på hodet.

«Tror du det er så fort gjort?»

«Det er den tiden vi har. Advokaten trenger materialet om en uke. Han må få av gårde stevningen før årsskiftet.»

Kjell sukket. «En sånn jobb tar lengre tid. Eller tror du Pål Hermansen vil samarbeide?»

Kate åpnet mappen sin og studerte kalenderen. «OK, du får frist til fredag 9. desember. Det er nesten to uker til.»

«Da har vi en avtale?» Kjell holdt pusten.

«Femti tusen nå, femti tusen ved leveranse,» sa hun rolig.

Kjell svelget. Hun var svaret på problemene hans – hans eneste håp. «Søttifem tusen nå, resten ved sluttrapporten.» Han så en antydning til et smil på leppene hennes.

«Jeg antar at tjenestene dine ikke er momspliktige?» Hun bøyde seg ned, telte med begge hendene i vesken og kom opp med en bunke tusenlapper. Det lå flere i vesken, han skulle ha startet høyere.

Kjell puttet sedlene i jakkelommen. «Har du noen papirer på ham? Noe å starte med?»

Hun rotet i vesken igjen og rakte ham et gjennomhullet pass. «Dette var det eneste jeg fant.»

Passet var fra 1985. Kjell studerte fotoet. Pål Hermansen var skallet i en alder av 26 år. Ansiktet var blekt og pregløst, huden glinset i lyset fra blitzen. Han var iført en sort dress, og måten han holdt kjeven nedover på, avslørte et tilløp til dobbelthaker og et bredt mellomrom mellom fortennene.

«Hva driver han med?»

«Pål jobbet i NABank, han var soussjef i en av stabene.»

«Og nå?»

«PH Consult AS. Holder til i sentrum et sted.»

Kjell hevet et øyenbryn. «Hva gjør han der?»

Hun trakk på skuldrene. «Det er jo bank han kan, det må vel ha noe med det å gjøre?»

Skjuler noe, noterte Kjell. «Hvor bor han?»

Hun rynket på nesen. «I Gamlebyen.»

«Har han noen ny dame?»

«Det ville forbause meg.»

Kjell ventet på mer, men det kom ikke. «Dere har ikke så mye kontakt?»

«Minst mulig.» Hun kastet et blikk på klokken.

«Jeg får ta en prat med datteren deres. Hun må vite mer.»

Kate rykket til. «Det er ikke aktuelt, Mai må skånes.»

«Men dette er ikke særlig mye å gå etter. Hun kan vel supplere litt?»

«Hun er bare ti år. Jeg vil ikke bruke henne mot hennes egen far. Han kan finne på å bruke det mot meg.»

«Nei vel.» Kjell tegnet kvadrater på arket. «Er det noen andre jeg kan snakke med?»

«Hør,» sa hun strengt, «du burde ha nok å gå etter.» Hun reiste seg for å markere at møtet var slutt.

De fulgte etter henne ned korridoren. Kjell fanget inn den milde parfymeduften. Baken tegnet seg stramt under skjørtet. Han holdt på å gå rett inn i henne da hun stanset i resepsjonen.

«Takk for nå.» Hun rakte ham et visittkort. «Ikke ring meg på jobben, bruk mobilen eller hjemme-mailen.»

3

Oslo sentrum, mandag 28. november 2005

Han skulle være en slags privat etterforsker og trengte en base. I et utstillingsvindu i Øvre Slottsgate tilbød MAIL BOXES ETC. diverse kontortjenester. Kjell dukket inn fra kulden og fant en kunde-pc på en av ståpultene til høyre. Ekspeditøren var opptatt med kopimaskinen lenger inn i lokalet. På internett fant Kjell ut at PH Consult holdt til i Nedre Slottsgate 21. Han ringte Brønnøysundregistrene og en vennlig dame lovet å fakse over regnskapet i løpet av et kvarter.

Kjell ventet. Ekspeditøren hadde rød skjorte, han sorterte og stiftet arkbunker med raske pianofingre. Kjell googlet Pål Hermansen uten å finne noe. Han slo nummeret til PH Consult.

Etter åtte ring skulle han til å legge på, men så ble røret løftet av.

«Fortuna kontorfellesskap,» det var en kvinnestemme, «Hermansens telefon.»

«Er Hermansen inne?» spurte Kjell med bergensdialekt.

«Dessverre. Hvem er det som ringer?»

«Berntsen fra Askøy. Har du beskjed på ham?»

«Han er nok snart inne.» Hun ga ham PHs mobilnummer og la på. Kjell noterte nummeret, men ville ikke ringe PH direkte og vekke oppmerksomheten hans. Ikke ennå, i hvert fall.

Ekspeditøren rakte Kjell en faks. «Dette var til deg?»

Kjell takket og studerte årsrapporten for 2003. Der sto det at PH Consult drev rådgivning, hadde én ansatt, godt arbeidsmiljø og et sykefravær på null. Omsetningen var på 1,2 millioner, og hele resultatet på seks hundre tusen var utbetalt som utbytte. Hermansen eide 66 prosent av aksjene, resten tilhørte en Kjell Senås. Kjell noterte. En medhjelper for å spare skatt og barnebidrag, tenkte han. Det var sånn man gjorde det.

Over døren til Nedre Slottsgate 21 sto det Fortunagaarden med gylne bokstaver. En grønn funkisgård med McDonald’s i de to første etasjene og kontorer og et reisebyrå videre oppover. Kjell trakk jakkekragen opp og ringte på.

«Ja?» knirket det i høyttaleren. Det var den samme damestemmen han hadde snakket med i telefonen.

«Pakke til PH Consult,» sa Kjell.

«Tredje etasje.» Det summet i dørlåsen, og Kjell smatt inn med en pappeske under armen. En klistrelapp på døren forkynte at heisen var i ustand. Kjell gikk rolig opp trappene. Pakken var merket «Pål Hermansen personlig», fylt med to daggamle aviser og teipet godt igjen, ingen merker eller avsender. Resepsjonisten ventet på ham rett innenfor døren. En litt tantete dame i strikkejakke og briller i snor. Hun grep etter pakken. «Takk, jeg tar den.»

Kjell holdt fast. «Den må leveres personlig.»

Hun slapp taket og gikk to skritt bakover som om han hadde slått henne.

«Det var et nydelig skjørt,» sa Kjell.

Hun rødmet svakt, men betraktet ham mistroisk. Resepsjonen var trang, nærmest en mellomgang. Langs veggene sto kontormaskiner, hyller med rekvisita og fem postskuffer med navn på. Hermansens skuff var tom.

«Hvor er Pål Hermansens kontor?» spurte Kjell.

«Ned gangen til venstre, men han er ikke til stede. Jeg skal ta den for deg.» Hun strakte hendene frem igjen.

Kjell ga henne motvillig esken. Dette gikk ikke som han hadde tenkt.

«Skal jeg signere?» spurte hun.

Han nølte. «Si meg, har dere et toalett?»

«Vi pleier ikke å …»

«Jeg har utlagt tarm, skjønner du,» bløffet Kjell. «Beklager bryderiet.»

«Å. Naturligvis.» Hun gikk til siden. «Det er nederst i gangen.»

Kjell gikk stivt ned korridoren. På høyre side lå garderoben, bøttekott og toalett. Bak halvåpne dører til venstre var menn i arbeid med pc-er og telefoner. Den nederste døren var lukket. Han åpnet døren forsiktig og stakk hodet inn. PHs kontor var dunkelt og ryddig. På pulten sto bare en sort flatskjerm, tastatur, telefon og en telefonsvarer. Langs veggen hyller med ringpermer og papirkassetter.

«Toalettet er til høyre!» Resepsjonistens stemme var skarp.

Kjell spant rundt og lukket døren igjen. Hun betraktet ham med smale øyne.

«Å, ja.» Han forsvant inn på toalettet. Inne i avlukket telte han til tretti og listet seg ut i gangen igjen. Ingen å se. Han nærmet seg den nederste døren på ny da han kjente kontordamens blikk i nakken.

«Utgangen er denne veien,» sa hun like skarpt.

Kjell tverrvendte. «Prima toalettfasiliteter, takk for lånet.» Han skyndte seg forbi henne og ut.

Pål Hermansens boligadresse var Arctanders gate 1. Et ganske nytt bokompleks ved foten av Ekebergåsen. Kjell parkerte bak en brakkerigg i Konows gate og studerte omgivelsene. I syd vendte bygget mot en teglsteinsgård med gjenspikrede vinduer. I vest lå gravlunden, og bak huset var Skanska i ferd med å oppføre flere store leilighetsbygg. Maskiner og mannskap var i hektisk aktivitet, veien var hullete av all anleggstrafikken, byggestøv og frosne leirklumper lå strødd utover. Langs fortauskanten løp et provisorisk vannrør.

Leilighetene i PHs gård hadde inngang fra svalganger i oksidert stål på baksiden. Kjell fant PHs leilighet i femte etasje. Han kikket inn brevsprekken. I halvmørket innenfor lå tre, nei fire dagers Aftenposten. Han memorerte navneskiltene på naboleilighetene. Det klapret i trinnene da han slapp seg ned trappen igjen.

I et åpent portrom midt på bygget hang postkassene på rekke. Hermansens kasse var låst. Kjell spaserte langs den forfalne mursteinsgården på motsatt side av gaten. Den strakte seg rundt et helt kvartal. På den andre siden, i Alnafetgaten, fant han en nedlagt matbutikk, et tomt menighetshus, og under stupet noen enkle bilverksteder. Innefra bakgården hørtes rumling og skramling. Boligspekulanter var i ferd med å omgjøre råbygget til leiligheter. Kjell tok seg inn i gården under et banner for Alna City Residence. Bakgården rommet brakker, stillaser, containere og en heisekran. Gjennom gapende hull i ytterveggen så han arbeidere i blå teddyjakker og røde hjelmer som rev vegger med minigravere.

Den delen av kvartalet som vendte mot Arctanders gate, var ennå urørt av rivegjengen. Kjell fant oppgangen og tok trappene til topps. Toppetasjen besto av en lang sal med skrå takvinduer. Arbeidspulter, skredderstoler og nedstøvede symaskiner sto hulter til bulter. Langs ytterveggen løp et langt arbeidsbord. På veggen hang et messingskilt: A/S Den Norske Skofabrikk «Standard» Registr. Varemærke. Noen søplesekker lå slengt i et av hjørnene. Hele rommet luktet piss og potetgull.

Kjell stablet en pult og en stol opp på arbeidsbordet og klatret opp. Gjennom takvinduet så han over til PHs leilighet.

Han oppdaget at leiligheten var over to etasjer. Han så rett inn i PHs stue og kjøkken i sjette og ned til soverommene i femte. Alle lamper var slukket, det fantes ingen tegn til liv. Kjell klatret ned og gikk tankefull tilbake til bilen. Hva slags liv levde Pål Hermansen? Hva var han for slags type? Kjell vred om tenningen. Motoren hostet og stanset. Han forsøkte igjen – med samme resultat. På tredje forsøk startet bilen. Han justerte choken og sjekket at varmeapparatet sto på fullt. Han satt en stund og stirret fremfor seg. Han måtte komme til bunns i dette. Han trengte resten av pengene fort. Han skulle smelle seddelbunken i bankskranken og vifte med kvitteringen foran Liss. Bort med det spøkelset. Han gledet seg til å få det overstått.

Kjell veide telefonen i hånden og tvilte seg omsider frem til en beslutning. Han ringte Folkeregisteret. «Det er Pål Hermansen, jeg trenger en ny fødselsattest.»

«Hva er personnummeret ditt?» spurte damen.

Kjell leste det opp fra PHs gamle pass.

«Og adressen din?» spurte damen.

«Arctanders gate 1»

«Det stemmer. Da blir attesten sendt til din adresse i dag.»

«Takk.» Kjell la på.