© LIV Forlag 2015 / Forlagshuset i Vestfold as

Omslagsfoto: © Kristi Sutton Elias

http://kristielias.com

Omslagsdesign: Anne Stensby, Beta grafisk AS

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-83300-17-8 (ePub)

ISBN: 978-82-93184-80-5 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

DET KOM ET BREV

Noveller

2015

INNHOLD

Forord av Glenn Johansen

Oslo, Minnesota av Levi Henriksen

FORORD

Oslo 19.05.2015

Det var under lesingen av Gunnar Lunde sin novelle «Postbudet» at den første tanken om en postnovelleantologi ramlet ned i mitt hode. Hovedpersonen i novellen venter på et brev, venter på postbudet. Den klassiske postnovellen fra 1969 er selvfølgelig med i denne samlingen.

Jeg har også ventet på brev, ventet på postbudet. Alle født før mobilen var allemannseie, før man publiserte bilder av sin nye kjæreste på Facebook, og etter hvert proklamerte om bruddet på samme sted har nok en eller annen gang ventet på postbudet. Om det nå var tippepremien som skulle komme eller postkort fra utlandet. Ventet. Som ung hadde jeg brevvenner fra flere europeiske land, jeg fikk kjærlighetsbrev fra Hellas som ble byttet ut med kjærlighetsbrev fra Hamar. Ofte ventet jeg på postbudet, sjekket postkassa iherdig, kjente skuffelsen når det ikke var noe brev der, men også gleden når det endelig lå et brev i postkassa. Brevvennbrevene hvite og luktfrie, kjærlighetsbrevene røde eller rosa og altfor parfymerte. Kjente lukten av henne før jeg så brevet, tok det med på rommet, åpnet det forsiktig, satte meg til rette for å lese. Lo, gråt og savnet på samme tid. Leste det gjerne en gang til og enda en gang, før jeg satte meg til rette for å skrive et brev tilbake, mer latter, mer tårer og mer savn. Det er ingen som sender kjærlighetsbrev lenger, det sendes tekstmeldinger, snapchat eller skypes. Åtte sider brev er byttet ut med forkortelser for følelser, hjerter flyr gjennom mobiltelefonen. De store følelser har ikke så mange sider lenger, har ikke så mange ord. Det går hastig og enkelt fra en uteservering eller fra toget. En annen generasjon, en annen tid, en rastløshet har lagt seg over befolkningen. Ting skal oppdateres, deles, likes, fotograferes, tagges osv. Man har ikke tid til å komponere lange brev, kanskje har heller ikke mottageren tid til å lese lange brev. Og alt som kommer i postkassa er regninger og kanskje noe man har handlet på internett.

Som en postansatt litt over middels interessert i litteratur fasinerer det meg hvor fort brevet forsvant. Hvor få som husker hvor mye gøyere det var å få et lengre brev fra en utenlandsfarende enn en kort SMS om at det er varmt og at første pilsen er drukket. Tanken om postnovelleantologi ble værende i meg. En samling der post skulle være den røde tråden, men ikke den altoverskyggende tråden. For det er ikke post i seg selv som er spennende, det er de mellommenneskelige relasjonene. Derfor fikk forfatterne ganske frie tøyler på hvor mye post det skulle være i novellen. Det måtte de få slik at antologien ikke ble for ensformig, for kjedelig. Samtidig var det viktig å få med ulike stemmer av forfattere, for antologien skulle også gjen-speile noe av bredden i norsk novellekunst. Med hånden på hjertet tror jeg at man kan si at man har lykkes med begge deler. Det er en samling som viser noe av bredden i norsk novellekunst. Og selv om antologien handler litt om post, handler den mest av alt om mellommenneskelige relasjoner.

God lesning

Glenn Johansen

Førstepostbetjent og redaktør

OSLO, MINNESOTA

Levi Henriksen

Bibliografi:

1999:Lille Norge i store Alaska – med Jens Haugen (foto) – reiseskildring

2000:Fra Magerdalen til Elvis Presley Boulevard – essaysamling

2002:Feber – novellesamling

2003:Ned Ned Ned – novellesamling

2004:Snø vil falle over snø som har falt – roman

2005:Bare mjuke pakker under treet – novellesamling

2006:Babylon Badlands – roman

2006:Den aller siste mohikaner – lettlestbok

2007:Hjertet er sin egen soldat – novellesamling

2007:De siste meterne hjem – novellesamling

2007:Trekkspill-tvillingene – lettlestbok

2008:Like østenfor regnet – roman

2009:Mannen fra Montana – roman

2009:Alt det som lå meg på hjertet – novellesamling

2010:Lukten av propan om morgenen – lettlestbok

2011:Dagen skal komme med blå vind – roman

2012:Engelen i djevelgapet – barnebok

2014:Harpesang – roman

Waterloo. Åtte bokstaver. Watergate. Ni bokstaver. Er det virkelig mulig at åtte eller ni bokstaver stablet etter hverandre kan forandre livet til en mann? For Henry Bukåsen var det mulig. Han trengte forresten bare fire. Oslo. Eller det var ikke helt sant, det var kombinasjonen som gjorde det. Oslo og M.i.n.n.e.s.o.t.a. Fire pluss ni. 13 bokstaver.

Vanligvis passerte navnene forbi som bilder i et velbrukt familiealbum. Longyearbyen, Roma, Moskva, Las Palmas, London, New York, Firenze og København. Men poststempelet Oslo, Minnesota fikk ham til å stoppe opp. Han studerte bildet på kortet, og leste hele teksten nøye før han stakk det inn i hylla til Grågåsveien.

Henry Bukåsen hadde nettopp fått risset inn sin 27. årring i stammen, og han visste fortsatt ikke hvor han var på vei. Han hadde begynt i posten fordi han regnet med at noe ville dukke opp. Noen å gifte seg med. En mulighet til å rykke oppover i gradene. En sjanse til å komme seg vekk fra Kongsvinger. Etter åtte år gikk han fortsatt med posten. Men han hadde vent seg til det nå. Tok det laidback. Ingen jobb var egentlig bedre eller verre enn andre. Henry sto opp når klokka ringte, og labbet avgårde gjennom en by som gjorde seg klar til å våkne. Sju timer senere – noen ganger seks – stakk han nøkkelen i inngangsdøra igjen. Om sommeren pleide han å bade eller fiske. Om vinteren gikk han på ski, eller besøkte kjente. Det var kanskje ikke noe spennende liv, men det var hans liv.

Henry sorterte posten ferdig, og slang resten av B-posten opp i den oransje plastkassa. Han leste kortet på nytt. Det var adressert til miss Mona Tomteberget. Han hadde bare så vidt vært borti navnet før. En nyinnflyttet kanskje? Han slo opp navnet i kartoteket sitt. Riktig. Hun hadde ikke bodd i byen i mer enn fem dager. Hadde meldt flytting fra Alta. Men Tomteberget var et Kongsvinger-navn. Kanskje hun hadde flyttet tilbake, eller hadde slektninger her?

– Har du hørt om ei Mona Tomteberget? spurte han, da han passerte kontoret til vaktleder på vei ut.

– Tomteberget. Mona Tomteberget, sa vaktleder på den James Bond-aktige måten folk som behandler mange navn gjerne snakker på.

– Jeg synes jeg husker det navnet fra en av rutene mine. Var det hu som blei sendt på nervesjukehus?

– Jeg aner ikke, sa Henry. – Det var bare et nytt navn på ruta. Hu har flytta fra Alta.

– Jo, det kan være henne. Det var ei pen jente. Husker hu hadde slikt svært honninghår. Jeg trur det blei noe tull med ein gubbe som daua eller fløtte til Santiago eller La Paz. Noe sør i Amerika.

Henry satte posten inn i budbilen. Den åndet papirstøv og gummi. Henry brukte girspaken som oppsamlingsplass for strikkene som var med rundt posten, og hver gang han girte raslet de opp og ned som armbånd rundt en kvinnearm.

Han fant fram postkortet fra Oslo, Minnesota og satte det fast i klypa som var limt fast til dashbordet. Bildet viste en by som var helt flat. Ingen fjell eller åser, bare nedkjevlede jorder. Det var opplagt ingen stor by, og Henry lurte på om de som bodde der noen gang fikk følelsen av å bo ved verdens ende? Hadde han vært født på et slik sted, hadde han sikkert hørt til dem som trodde at jorda var flat. Akkurat som de folka han hadde lest om i Kansas. De ga til og med ut en egen avis der de forsøkte å overbevise resten av verden om at jorda slett ikke var rund.

Han snudde kortet og leste det en gang til:

«Greg hasn’t stopped talking about you since you left. He blabbers about Norway all the time, and goodness, gracious; he might come knocking on your door one of these days. He is very keen to go. I hope things are starting to pick up for you now. And we hope to see you soon. Hugs from ‘auntie’ Mildred, and the rest of the family.»

Han lurte på hvem Greg var, og hvorfor noen hadde oppkalt en by etter Oslo i Amerika? Det var da vel ikke noe som het Oslo en gang da den verste utvandringen pågikk? Ikke for det, Oslo var kanskje et gammelt navn. Uansett så likte han den fremmede klangen navnet plutselig fikk. Omtrent som når ei jente du kjenner gifter seg, og du må venne deg til å kalle henne noe annet.

Henry parkerte på plassen foran Samvirkelaget, og slengte postveska over skuldra. De fleste han jobbet med foretrakk å kjøre bil, eller eventuelt sykle. Henry likte å gå. Tok det som betalt mosjon. Han gjorde unna den første runden, flyttet bilen og lastet veska full igjen. Nytt sveip og så det samme en gang til. Da han kom gående inn i Grågåsveien var han over halvveis. Det hadde vært lite reklame i dag, og han håpet på å kunne snike seg hjem tidlig.

Henry stakk en lottoanvisning til fru Jansen, Alle Menn i postabonnement til Ola Nilsrud, purring på lokalavisa til pensjonisten i nummer 40 og så stoppet han litt opp foran postkassa til Mona Tomteberget. Det var bestandig noe jomfruelig med å legge post i ei helt ny kasse, men i frøken Tomtebergets tilfelle var det mer enn som så. Det var den første han hadde vært borti. Den første amerikanske postkassa. Dette var en slik brødboks han bare hadde sett på film. En ufrivillig hovedperson på lørdagskveldene, da avkommet til godt landsens folk hang ut gjennom vinduene på svære bilflak, og slo postkassene ned av stativene med balltre. Approved by US Mail, sto det skrevet foran på lokket – eller het det døra? Henry åpnet kassa, da han ble vâr en bevegelse litt til siden for seg. Han snudde hodet i retningen, og stirret rett på ei dame som sto innrammet av panoramavinduet i rekkehuset. Hun hadde på seg en hvit blondebluse, og håret var surret opp i en topp midt på hodet. Noen gjenstridige lokker fulgte imidlertid kinnbeina nedover, og berørte nesten skuldrene. Den venstre armen var foldet over brystet, mens den høyre hånda holdt haka i et ettertenksomt grep. Henry fikk følelsen av å ha forstyrret en viktig tankerekke, og fortet seg å dytte postkortet på plass. Da han gikk løftet han galant hånda til lueskyggen, og fikk et raskt lite vingeslag med høyreneven til svar.

Om kvelden ble Henry sittende å tenke på det som måtte være Mona Tomteberget. Da han lukket øynene var hun der, i blonder og rysjer, altfor fin for en vanlig onsdag i Kongsvinger. Det var noe tidløst over det lille glimtet han hadde fått. Damer som Mona Tomteberget gikk aldri av moten, men det var heller ikke sikkert de noen gang ble helt moderne. De ville bare finnes der.

Neste dag hadde hun dratt opp spaken på postkassa, og satt fast et gult ark. Kjære postmann, skrev hun. Kan du være så snill og begynne å sette opp spaken etter at du har vært her. Kan du også ta med dette brevet? Takk.

Det var undertegnet M.T. Brevet var korrekt frankert, og adressert til Greg Norton. Martin Drive 4075, Oslo, MN, 55101. USA. Henry kastet et blikk mot panoramavinduet, men det var ingen som sto der i dag. Ingen tidløs engel med flagrende gevanter.

Etter nok en dag med pakkelapper, brev, postordrekataloger, regninger, purringer på regninger og Det Beste, var han ferdig. Nesten ferdig. Da han sparket igjen inngangsdøra etter seg, klødde brevet i innerlomma. Det klødde som om det var han som var Greg Norton, bodde i en pannekakeflat by og fikk brev fra den andre siden av dammen. Henry dro forbi gardinene på kjøkkenet, enda klokka bare var to, og satte på tekanna. Dette hadde han aldri gjort før. Han hadde selvfølgelig lest bak på postkortene i blant, skummet gjennom noen av bladene og klemt litt ekstra på pakker som kom fra firmaer for spesielt interesserte, men han hadde aldri tuklet med posten. Aldri stukket noe i lomma. Ikke før nå. Tatt på fersken ville det bety at det var slutt på å gå og gå og bare komme til døra.

Henry var frimerkeseig i kjeften da han holdt konvolutten over tuten på tekanna. Han visste ikke om det funket en gang. Dette var slik man leste om i krimbøker. Kanna plystret skingrende, og dampen brant het mot fingrene, men Agatha Christie hadde rett. Flappen på konvolutten slapp taket, og brettet seg ut som en fly-ving. Henry ristet ut innholdet over kjøkkenbordet. Fire tettskrevne sider, og to bilder. Fotografiene landet med bildesiden ned, og en stund ble de bare liggende slik. Henry gikk ut i stua, fant flaska med Four Roses og skjenket oppi fire stive fingre. Den første slurken brant nedover svelget, og gjorde kjeften hans enda seigere. Han satte glasset på kjøkkenbordet, og trakk pusten dypt som en pokerspiller som samler mot til å plukke opp de to siste kortene. Ute kunne han høre barn leke, og i leiligheten over sto radioen eller TV’n på veldig høyt. Henry snudde bildene. Så stor munn hun hadde. Røde, hjerteformede lepper. Tenk å få høre en slik munn uttale navnet sitt. På det andre bildet sto hun lent mot en furulegg. I bakgrunnen glimtet det i bondeblått vann. Itasca State Park, May, hadde hun skrevet bak på bildet, men det kunne like gjerne være tatt i Norge. Det som overrasket Henry mest var hvor vanlig hun så ut. Snekkerbukser og flanellsskjorte. På bildet hadde hun heller ikke oppsatt hår, og plutselig var hun helt ubestemmelig når det gjaldt alder. Utfra glimtet i vinduet hadde Henry gått utfra at hun var omtrent så gammel som ham. På bildet fra parken kunne hun like gjerne være 17. Kanskje det var et gammelt bilde?

Henry skummet også brevet. Så vidt han kunne bedømme var det skrevet på godt engelsk, og heldigvis var det ganske dagligdags i formen. Ingen understrekte love yous, kyssemerker eller utilslørte kjærlighetserklæringer. Enten plapret Greg mer om Mona enn motsatt, eller så overdrev rett og slett tante Mildred. Kanskje Mona hadde en sidelengs måte å nærme seg ting på? Hun skrev en side om den nye leiligheten sin, ga et kort referat av en bok Henry aldri hadde hørt om og skrev ellers i generelle vendinger om Kongsvinger. Hun kom også inn på hvor godt hun likte Minnesota. I never thought I would live to see where the mighty Mississippi started, skrev hun.

Det var lenge siden Henry hadde fått noe kjærlighetsbrev, men litt mer måtte det vel være? Litt missing og kissing. Bare konvoluttene på enkelte av de brevene han dyttet ned i postkassene, var mer romantiske enn dette. Henry pleide å innbille seg at han kunne se hvor lenge folk hadde vært sammen, ut ifra hvor mye som var skriblet på konvolutten. Brevet Mona sendte kunne like gjerne ha inneholdt en faktura.

«The mighty Mississippi». Tom Sawyer og Huckleberry Finn. Den store floden, flåten og dagdriveri. Henry lurte på om Mona hadde fått sett mye av USA. Hun måtte i hvert fall ha reist litt for å se hvor Amerikas moderelv begynte. Henry lukket øynene, og prøvde å forestille seg hvordan livet hans ville vært hvis han var blitt født i Amerika. Hva slags fyr ville han vokst opp til å bli i en liten by som hadde stjålet navnet sitt fra Norges hovedstad? Forhåpentligvis den samme, bare med litt annen frisyre kanskje. Annen uniform også, i hvert fall hvis han fortsatt var i posten. Henry hadde sett bilder. Det amerikanske postvesenet brukte kortbukser og tropehjelmer. Det hadde vært noe, å gå fra hus til hus med et slik «Doktor-Livingstone-formoder-jeg-smil på leppene», og levert glossy damemagasiner til hjemmemødre som leide fram den første høyhalsede drinken rett etter frokost.

Han forsøkte å se Mona for seg i et lite flatt hus, i et kvartal med rette gater og velstelte lønnetrær i hagen. En svær pickup i oppkjørselen og fjernstyrte garasjedører. Teltturer ut til de store sjøene og huset som ble pyntet med blinkende pærer midt i desember. Det ville vært et godt liv. Tanken gjorde Henry opprømt, og han luktet på brevarkene og inne i konvolutten for kanskje å ane en eim av Mona Tomteberget. Han var ikke sikker, men han trodde hun røykte.

Neste dag var han tidlig på jobb. Klokka fem for å være sikker. Låste seg inn bakdøra, og småløp bort til kopimaskinen inne på vaktleders kontor. Tok fram begge bildene, og la først det med furua ned på glassplata. Første forsøk var ubrukelig. Han stilte inn maskinen på litt mer kontrast. For lyst. Først på tredje forsøk ble kopien sånn noenlunde brukbar, selv om bildet nå så mer ut som et tresnitt. Det andre ble bedre. Bildet hadde ikke så mange detaljer, og trekkene til Mona kom ganske godt fram. I hvert fall så godt at han ikke ville ha noen problemer med å huske ansiktet, om han ikke skulle møte henne på en stund. Et øyeblikk var han inne på tanken på å stjele det ene bildet, men det var for risikabelt. Hun eller Greg ville helt sikkert kommentere bildene – og antallet – på et eller annet vis. Utro postmenn hadde fått fyken for langt mindre. Henry fant fram Pelifix-stiften, smurte på et tynt lag og presset klaffen på konvolutten igjen.

Da han sto ved postkassa hennes på ny, var vinduet stadig tomt. Han lurte på om han skulle ringe på og spørre om hun var fornøyd med postleveringen – en service til nye kunder liksom – men slo det fra seg. Det ville virke suspekt. Han dro opp spaken på postkassa. Snart ville hånda hennes vandre motsatt vei. Henry innbilte seg at hun gjorde det med en vinkende bevegelse, omtrent som det vingeslaget hun hadde gitt ham den første dagen.

Etter jobb stakk han innom Libris for å kjøpe et atlas, men utvalget var elendig – i hvert fall til hans bruk. Ingen amerikanske atlas eller veibøker. Dama bak disken tilbød seg imidlertid å bestille «AAA Road Atlas». AAA var NAF’s søsterorganisasjon, dette visste han. Det burde borge for en viss kvalitet og orden.

En uke senere ringte de og sa at atlaset var kommet. Da han åpnet døra inn til butikken, kjente han plutselig igjen den samme følelsen som første gang han hadde lagt to tiere i luka hos Narvesen og uten å si noe pekt på bladene på øverste hylle.

Henry klarte ikke å vente, men rev atlaset opp fra posen så fort han fikk satt seg inn i bilen. På den bakerste permen fortalte countrysangeren Glen Campbell at «en telefonsamtale var alt det kostet å finne et bra rom i en by det var verdt å synge om». Henry bladde bakerst for å finne registeret. Nope. Så mye for kvalitet og orden. Da skjønte han det var stedsregister på hver side. Maryland, Delaware and district of Columbia, Boston and Vicinity, Massachusetts, Michigan og så endelig Minnesota. Han dro pekefingeren nedover registeret. Osage, Osakis, Oshawa, Oslo og OSLO! Det var to steder i Minnesota som het Oslo. H-17, det første lå helt ned mot Iowa. Hmm. A-6, det andre lå helt på grensen til North Dakota og langs Red River. Det måtte være det siste stedet Mona hadde besøkt. På postkortet hun hadde fått kunne det skimtes ei elv, H-17-Oslo lå ikke i nærheten av noe vann i det hele tatt.

Da Henry kom hjem og fikk saumfart kartet grundig, fant han ut at Mona slett ikke hadde reist så langt for å se Mississippi. På D-9 lå Itasca State Park, source of the Mississippi River. Rart, Henry hadde bestandig trodd den begynte lenger sør. Men nei, den hadde altså sitt utspring i Minnesota, fortsatte ned i Wisconsin, Illinois – og kanskje Missouri. Det var vanskelig å se om elva krysset statsgrensa, eller bare fulgte den nedover. Videre rant elva gjennom Tennessee, Mississippi (selvfølgelig) før den endte opp i Louisiana, New Orleans og Mexicogolfen. Litt av en tur. Henry misunte Mona å ha sett begynnelsen på alt dette.

De nærmeste ukene så han henne bare et par ganger, og da bestandig på den andre siden glassruta. Men hun hadde i hvert fall begynt å smile. Et ordentlig smil, ikke bare en slik grimase man sender Jehovas Vitner gjennom dørsprekken. Henry skulle forresten ønske at han var et av Vitnene, da hadde han i hvert fall hatt en unnskyldning for å ringe på døra hennes.

Henry begynte å gå turer gjennom Grågåsveien om kvelden og i helgene, men han så henne aldri ute. Så aldri at noen kom eller gikk fra leiligheten hennes. Om kvelden rant et akvarieaktig lys ut fra stua og ned på sykkelstien som gikk rett forbi. Søndag morgen pleide gardinene på soverommet å være dratt igjen langt utover dagen. En liten gløtt på vinduet sørget for frisk luft og i blant når det blåste fikk det gardinene til å blafre lett. Henry håpet bestandig at vinden skulle få henne til å lukke vinduet, at han skulle få et lite glimt av henne. Se hva hun sov i, pyjamas eller kanskje bar hud, men han så aldri noe.

De gode månedene passerte forbi. Løvet ga opp, og slapp seg ned på bakken. Dagene ble grå og falmete, og det så ut som himmelen over festningen krympet og ble mindre. Sola fikk noe halvhjertet over seg, og krabbet bare aller nådigst over horisonten før den la seg til å dø igjen. Henry begynte å bruke en ekstra genser under uniformsjakka, for som de sa i posten: «Det finnes ikke dårlig vær, bare mye post».

Brevene fortsatte å fly fram og tilbake over dammen, og Henry fikk med seg de fleste. Et og annet kunne selvfølgelig komme eller bli sendt på fridagen hans, men det kunne ikke være mange – om noen.

Gregs brev hadde en innpåsliten tone, og han lot aldri sjansen gå fra seg til å komme med hint om at hvor tent han var på Mona. «Jeg så et stjerneskudd og tenkte på deg!», «Du har lepper som sangerinna i Fleetwood Mac», «Ikke engang alt kornet i Kansas kan matche håret ditt». Slike ting. Henry syntes han minnet mer om en kåt 6-klassing enn en voksen mann.

Brevene til Mona derimot var annerledes – grundigere – nesten journalistiske i formen. Hun sendte små artikler om det dagligdagse, skrevet objektivt og nøytralt. Aftenpostenaktig. Mona skildret hva hun så, rett fram uten dikkedarer. Som om hun ville tegne et mest mulig sannferdig bilde av livet sitt, uten å ty til føleri og forbannet dikt. Sola var for eksempel varm mot huden hennes, den sved, brant eller prikket aldri. Mona ga bare fra seg toppen av isfjellet, men Henry var ikke sikker på om Greg noen gang forsøkte å se under overflaten. Greg virket mer forelsket i forestillingen av å være forelsket i Mona, enn han virket oppriktig i sitt forsøk på å bli kjent med henne som person.

Henry var like glad. Han lærte veldig mye om Mona, og da årets siste måned opprant, hadde han alt en halv ringperm fylt med kopier av brevene hennes. Han hadde to sett. Et som var arkivert kronologisk, og så et sett som var sortert etter innhold. Steder, interesser og mat. Drømmer, favoritter og filmer. Det var emner han hadde delt brevene inn i.

Henry fortsatte å jage glimtene av Mona. Det var langt fra dagligdags, men et par, tre ganger i uka pleide han å se henne. Det skjedde bestandig på den samme måten. Hun sto limt inn i panoramavinduet, alltid kledd som om hun ventet på at noen skulle be henne ut. Håret satt opp i teskjekjerring-topp, og armene enten foldet over brystet eller fryst fast i den tankefulle posituren fra den første dagen.

Høyrehånda til Henry opp til lueskyggen, og smilet og hånda hennes som flakset tilbake ble et ritual, en slags velsignelse. Henry bar med seg disse glimtene resten av dagen, og da han kom hjem førte han dagens nærkontakt – om det hadde vært noen – inn i permen med alle brevene. Det kunne stå: «Fredag. Cirka 1130. Ingen brev. Mona gjennom regn. Grønn bluse (silke?). Håret som vanlig. Ingen kornåker i Kansas, men et hvilken som helst jorde med rapsblomster. Smil og vink. Jeg skulle ønske hun ville be meg inn, eller at jeg hadde en grunn til å ringe på.»

Bortsett fra brevene hun skrev etterlot Mona Tomteberget seg få spor. Henry forsøkte å fritte ut de andre postbudene, og sin egen vikar, men ingen hadde noe å bidra med. Ingen hadde sett henne på gatene eller på postkontoret. Ingen visste helt sikkert om hun virkelig kom fra byen. Det var bare vaktlederen som mente at Tomteberget – Mona Tomteberget – var hun som var blitt syk på nervene etter at mannen hadde daua eller rømt sør i Amerika.

Julaften. Forventning og melankoli. Kaffe og smultringer. Henry gikk bestandig med post denne dagen. Det var alltid en eller annen familiekjær stakkar som stakk til ham ei flaske med noe godt og brunt, eller bakparten av et rådyr hvis han ville bytte vakt. Egentlig hadde ikke Henry trengt å få noe for det en gang. Han likte følelsen av å bety noe. Lepper som ellers i året var knepet sammen til stramme parenteser, blottet seg i strålende støvsugerselger-smil. Blikk som vanligvis sleikte skosnutene fant hans, og mennesker som pleide å fremstå som umælende og engstelige, lirte plutselig av seg lange takksigelser overfor den utrolige viktige jobben han gjorde.

Og så var det alle gavene. Krukkene med hjemmelaget sursild, posene med fattigmenn, strikkesokker og votter, kanskje ei flaske hvor det var brukt rikelig med essens, alt stappet ned i postkassene. Enkelte ganger hadde veska hans nesten vært like tung da han var ferdig, som da han begynte runden. I dag var det sånn midt på treet. Mye sursild og kaker.

Hjertet økte takta da han gikk inn i Grågåsveien, og Henry så plutselig for seg en bylt med klær som ble slengt rundt og rundt i en vaskemaskin. Mer sursild fra fru Jansen, sokker fra Ola Nilsrud og kona, og et kort fra pensjonisten i nummer 40. Han tok en liten pause foran postkassa til Mona Tomteberget. Knyttet skolissa og la de forskjellige gavene litt bedre til rette i postveska. Den natta hadde han drømt at hun sto naken i vinduet, at hun hadde vinket ham inn og at de hadde endt opp krabbende på gulvet. Da han vendte øynene mot vinduet, var det tomt. Så mye for å være sanndrømt. Henry svelget hjertet på plass, og fant fram de siste julekortene. Ikke noe fra Greg. Han hadde ikke skrevet på 10 dager. Henry dro litt irritert i døra til brødboksen, og holdt på å velte glasset som sto der inne. En liten sløyfekledd krukke med honey mustard. Honningsennep, du verden. Han tok krukka forsiktig i hånda, og leste kortet som var limt fast til lokket:

Kjære postmann

God jul og godt nyttår.

Takk for god service i året som har gått.

Vennlig hilsen M. T.

Da Henry kom hjem studerte han krukka nærmere. Sierra Nevada, pale ale honey spice mustard. Made with our award winning ales. Henry skrudde opp lokket, og førte krukka i sirkelrunde bevegelser under nesa. Han lukket øynene. Lukten av honning var ikke dominerende, men sennepen hadde en langt søtere eim enn han noen gang hadde kjent. Eddik og sukker, og så et eller annet krydder han ikke klarte å kjenne igjen. Han stakk pekefingeren ned i krukka, og slikket i seg en hel finger med sennep. Hennes smak.

Ikke korn eller raps, men sennepsblomster, hvis sennepen blomstret da, og det gjorde den selvfølgelig. Svære jorder fulle av guloransje blomster, og så hauger på hauger med honningkaker som lå stablet på et gammelt skrøpelig trebord. En stor tannlaus neger som sto og rørte i en kokende tredunk under en synkende sol. Alt dette kjente han smaken av.

Den natta, mens pavens klolignende hånd flagret over hodene i Peterskirken, gomlet Henry i seg de siste bitene med kald ribbe glassert med et tykt lagt Sierra Nevada honey spice mustard. Så, som om det var smaken som utløste det, begynte han å slå nummeret til Mona Tomteberget. Pekefingeren hans så ut om den tilhørte en storrøyker, og flekker med størknet sennep løsnet da han begynte å dreie på nummerskiva. Dette var galt. Det var over midnatt. Tenk om hun sov? Hun tok telefonen på det andre signalet.

– Hallo, sa stemmen hennes, eller i hvert fall det han håpet var stemmen hennes. Henrys egen stemme bare døde. Han hadde ikke nok luft til å løfte ordene ut fra mørket inne i seg.

– Hallo, hallo, sa hun igjen, med en stemme som lød mer overbærende enn irritert. – Hvem er det?

Henry klarte ikke å svare, og hun la på. Hele natta fortsatte den lyden å forfølge ham.

17. januar kom brevet han var totalt uforberedt på. De amerikanske flaggene på frimerkene vaiet i mot ham, da han dampet opp klaffen.

Dear Mona, startet det. I’m sorry but I’ve met someone – someone special – at Newyears eve. I won’t be coming to Norway after all. But I hope we can be friends, and I hope to see you again, so if you ever will come back to Minnesota... Greg.

Henry sank tilbake i sofaen. Sorry, sorry, sorry. Hva godt ville det gjøre Mona? Tenk om vaktleder virkelig hadde rett, da hadde hun allerede en rømling eller dauing å sørge over, og nå dette. Sorg på engelsk. Tre setninger fra Oslo, Minnesota og takk for nå. Selv om brevene til Mona hele tiden hadde mer preg av vennlighet enn inderlighet, måtte hun jo ha følt noe for fyren.

En plutselig frigjørende tanke slo ned i ham. Henry hentet luftposten og permen med brevene til Mona, og satte seg ved stuebordet. En time brukte han før han var fornøyd. Det verste var å få engelsken til å sitte. Han gjorde det enkelt. Dear Greg, skrev han. Don’t call or send me more letters, I don’t want anything to do with you ever again. Yours sincerely, Mona.

Henry fortet seg tilbake til postkontoret, stempelet brevet til Greg Norton og slapp det opp i utenlandsposten. Så ringte han hovedkontoret, og godsnakket med dama som hadde ansvaret for nye stempler. Etter litt fram og tilbake han klarte å overtale henne til å lage et i gummi med Oslo, Minnesota.

– Faren min blir 65. Han samler på stempler, sa Henry, og takket Vår Herre for alle som var blitt født med romslige og godtroende hjerter.

Tilbake over salongbordet, begynte han å skrive sitt aller fineste kjærlighetsbrev. Først trente han på å etterligne skrifta til Greg, så fant han fram tre pocketbøker han hadde kjøpt på loppemarked men aldri bladd i. «The pocket reader», «The Pocket companion» og «The pocket book of modern American short stories». Han fant en linje her og en linje der. «You were perfectly fine», «The happiest man on earth», «Be still my soul, be still», «Song of the open road» og «Freedom’s a hard-bought thing». Han var klar til å bli Mona Tomtebergets nye hjertevenn. Dear Mona, skrev han. Thinking about you make me the happiest man on earth. Eller forresten, det ble kanskje for romantisk? Kanskje han skulle begynne å forberede henne på det som ville komme. Den kjærligheten du forsøker å stenge ute, det kan være den store. Hva ble det på engelsk?