Prins Godhjerta
og
froskeballetten

Erik Johansen
Synne Helene Hagen (ill.)

2015

© Liv Forlag 2015 / Forlagshuset i Vestfold as

Forsideillustrasjon: Synne Helene Hagen

Omslagsdesign: jummel designstudio

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978 82 83300 22 2 (ePub)

ISBN: 978 82 8330 025 3 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering.

Det var en gang en trollkjerring som var ute og plukket blåbær til den lille trollungen sin. Dette var tidlig på morgenkvisten og nå måtte hun skynde seg før sola sto opp. Akkurat i det hun skulle hoppe over en elv for å komme seg i skyggen av de store trærne på andre siden, steg sola opp over fjelltoppene. I det de første solstrålene traff henne, ble hun veldig tung i rompa si. Hun forsto da at hun snart ville bli til stein. Trollkjerringa satte blåbærspannet fra seg, sukket tungt og sa:

– Nå skinner sola, og nei, og nei! Huffa meg!

Nå skinner sola, og nei, og nei! Huffa meg!

Nå skinner sola. Nå har jeg vært for sein.

Jeg blir så tung i rompa mi,

snart vil jeg bli …

til stein.

Trollkjerringa visste selvfølgelig at alle hjerter har en usynlig navlestreng som går like inn i himmelriket. Hun visste også at mammahjertene hadde ekstra store og tykke strenger. Derfor gjorde hun noe som bare troll kan gjøre. Hun rev hjertet ut av kroppen sin, holdt det opp mot munnen og gav det et magisk trollkyss. Det viltre trollhjertet hoppet og spratt i hendene hennes, før det med ett forvandlet seg til et lite vesen med to trillrunde øyne, ett kvitrende nebb, to blå og flakseglade vinger og en bitteliten rompestjert.

Da trollkjerringa så at forvandlingen var fullført, sa hun.

– Nå skal du ta den lille Trollprinsen vår under dine vinger, for et elskende hjerte kan fly, å dukke opp i horisonten, bak nye øyne, klar til å skinne på ny.

Det livlige hjertet strakk på vingene sine, og trollkjerringa løftet det høyt opp i luften og sang med en stemme så sår at løvbladene skalv i bjørketrærne som sto rundt henne.

Fly mitt hjerte fly, som en fugl med vinger på.

I skogen ligger prinsen vår,

og venter på å få,

blåbærgrøt med løvetann

og kantareller på.

Fly mitt hjerte fly, som en fugl med vinger på.

Bygg deg et rede av kjærlighet og strå.

Fly mitt hjerte fly,

Fly nå!

Det godlynte hjertet lagde noen såre kvitrelyder, slo hardt med vingene sine og steg opp mot himmelen. Nå ble trollkjerringa gjort om til en stein.

Som en lekelysten svale fór hjertet rundt i skogen før det til slutt dalte ned bak et tre i nærheten av en plaskedam. Alle skogens lyttende ører kunne høre et kvekk i det trollhjertet forsvant inn i en liten hoppeglad kropp.

Ikke lenge etter kom det en flott vandringsmann ruslende. Det var Prins Godhjerta. Fuglene kvitret fra tretoppene, og som om de dirigerte et helt orkester, veivet trærne med kvistarmene sine. Av og til hadde ei gran eller et furutre det moro med å kaste en kongle i hodet på ham, men prinsen bare lo og lot som ingenting.

Prins Godhjerta begynte å bli både sulten og trett og så derfor etter et sted han kunne sitte ned og spise matpakka si. Snart kom han til en elv som klunkeklang og sildresang på sin vei nedover mot havet. Ved en stor stein som glitret i solvarmen, var det en fin sitteplass med god utsikt utover dalen.

– Den steinen ligner jammen på ei trollkjerring, tenkte prinsen. – Her tar jeg en pust i bakken.

På en kvist i nærheten satt en liten spirrevirrevipp. Fuglen pakket ut en vakker liten sangpresang fra sitt jublende bryst og gav den til Prinsen.

– Tenk at hjertene våre er fylt med så mange magiske presanger at alle vi møter kan få hver sin, sa prinsen, og prøvde gledesstrålende å etterlikne plystresangen.

Spirrevirrevippen merket straks at Prins Godhjerta ble veldig glad da han hørte de kvitreglade tonene, og skjønte derfor at presangen ble godt mottatt. Prinsen selv visste med en gang hva han skulle gi tilbake til fuglen. Han brøt en god skorpebit av brødet sitt og kastet bort til spirrevirrevippen som takket ved å lage noen ekstra flotte kvitrekvatterier.

I det han selv skulle til å ta en bit tenkte han, det hadde jammen vært deilig med noe godt pålegg på maten. For eksempel, blåbærsyltetøy? Spent tittet prinsen ut over den kronglete skogbunnen som var full av mose, sopp og blåbærlyng. Rett som det var oppdaget han et spann full av blåbær litt bortenfor steinen.

– Neimen, se der, når man snakker om sola så skinner’n. I denne skogen kan jeg visst få alt jeg ønsker meg.

Da Godhjerta hadde spist seg god og mett, reiste han seg, slang kappa over skuldrene og ropte ut i skogen:

– Du får si i fra om jeg kan gjøre noe til gjengjeld!

Akkurat da hørte han en klynkende lei-seg-lyd ute i skogen.

– Som man roper i skogen får man svar, tenkte han og begynte å dra seg i øra for å høre bedre. – Hysj! sa han til fuglene, og fuglene stanset sangen sin. – Hysj! sa han til vinden og vinden stoppet og blåse, ja hele skogen holdt pusten.

Vent litt, nå kom det en litt annerledes lyd, var det gråt eller var det en som var veldig sinna? Prins Godhjerta holdt en hånd bak hvert øre og lyttet spent. En skratteglad lyd bølget gjennom skogen. En skikkelig gøyal og boblende latter. Oi, oi, oi! Dette var det rareste, nå hørte han både sår gråt, sinte hyl og frydefulle hikst.

– Du verden, dette er mystisk, tenkte han. – Man skal høre mye før øra ramler av. Kan det være noen som snakker i munnen på hverandre? Prinsen bestemte seg for å undersøke hva dette kunne være. Han vasset over bekken og med en hånd bak hvert øre banet han seg vei gjennom busker og kratt. Til slutt oppdaget han at lyden kom fra en stor trestubbe som ristet og skalv inne i den tette skogen. Prinsen listet seg forsiktig nærmere og fant at det gjennom en diger sprekk strømmet ut et spetakkel av en annen verden.

– Du dundrende trollpromp! At det kan være mer lyd i en gammal stubbe enn i et 17. mai-tog, det hadde jeg aldri trodd, sa Godhjerta. – Her er det til og med ordentlig trommelommelom.