Tidligere utgivelser:

Hemmeligheten (2011)

Frostrøyk (2012)

Jordtårer (2013)

© LIV Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2014

Forsidefoto og design: Finn B. Hansen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-83300-30-7 (ePub)

ISBN 978-82-93184-93-5 (trykk)

www.livforlag.no

DU SKAL LIDE

FRODE EIE LARSEN

Kapittel 1

Forfatteren lå utstrakt på sengen. Ansiktet var i fredfulle, sovende folder. Kroppen hadde falt mot det myke underlaget – antagelig var han dyttet – og armene lå i en ustrukturert klynge rundt overkroppen, bena hang og dinglet utenfor sengekanten.

Han kunne gjort det enkelt, drept ham der og da, men det var ikke hensikten, verken å drepe eller ta snarveier.

Den mørke frakken han hadde lånt, hengte han tilbake i skapet, den var tross alt ikke hans.

Ville de tro det var forfatteren?

Forhåpentligvis.

Blikket falt på den livløse skikkelsen, der den lå slengt ut på sengen. Omtrent samme høyde, ganske lik kroppsbygning og til forveksling lik hårsveis. Dessuten hadde han vært rask, og voktet seg for ikke å se rett i kameralinsen.

Et kornete svart/hvitt bilde på en overvåkningsvideo.

Jo, det kunne funke.

Han dro frem mobilen og så på sekundene som tikket ned mot null. Det var syv minutter igjen.

På tide å forlate hotellet.

- Kom nå, Tornerose, sa han og tok et solid grep rundt forfatteren.

* * *

Hjertet hamret mot brystet. En unaturlig hissig dunking som hadde vart nesten hele kvelden. Nå var den forsterket av den raske marsjen opp bakken fra Langestrand mot Farriseidet.

Hun stoppet på toppen av Eidgata, snudde seg og kjente et svakt drag fra havet mot ansiktet.

Hva skjedde nå?

Hun visste ikke, bare at hun måtte være ute av hotellet innen klokken 23, og nå var den to minutter på.

Hun snudde ryggen til sjøfronten, trakk jakken tettere om kroppen og fortsatte bortover den folketomme gaten.

* * *

Han slepte forfatteren med seg bort til bilen, åpnet bagasjerommet og fikk pakket den slappe kroppen sammen på den avgrensede plassen. Det så ikke spesielt behagelig ut.

I baksetet fant han bagen, dro frem en sprøyte og fylte den med sterk sovemedisin. Et par nysgjerrige dråper siplet fra spissen da han trykket lett med tommelen mot stempelet.

Dosen burde være nok til at forfatteren sov seg gjennom hele turen.

Han smelte igjen lokket til bagasjerommet og satte seg i førersetet. Snart kjørte han bilen ut fra garasjeanlegget under hotellet, svingte til høyre i rundkjøringen og satte fart mot lyskrysset ved undergangen mot Møllegata.

Blikket søkte nysgjerrig mot mobilen. Det var bare sekunder igjen. Han stoppet for rødt lys.

Ventet.

Tre, to, en…

* * *

Hun var i ferd med å krysse gaten ved Spar-butikken da smellet brøt stillheten. Et dypt, nærmest gutturalt drønn, som fikk kvelden til å skjelve. Sjokket frøs henne fast i øyeblikket, så begynte det å prikke mot huden.

Gode Gud!

Hun løp nå. Forbi parkeringsplassen, forbi alle husene og bilene som sto skjødesløst parkert langs veien. Først da hun sto ved sin egen oppkjørsel, stoppet hun. Pusten raspet støyende i brystet. I det fjerne kunne hun høre sirener. De kom stadig nærmere.

Kapittel 2

Eddi hadde satte seg ned med en øl og en bolle med snacks. Foreløpig var begge urørt, men det skulle han til å gjøre noe med. Han tok en solid neve potetgull da mobilen ringte.

- Det er Stubb, svarte han.

- En bombe har akkurat gått av på Farris Bad.

- Hva?

Han ble så forfjamset at hånden med potetgullet åpnet seg og drysset solgule flak utover bordet. Det fikk bare ligge.

Bombe?

- Jeg kommer med en gang, sa han og avsluttet samtalen.

Blinkende blålys perforerte det beskjedne mørket junikvelden hadde å by på. Eddi hastet over plassen og forsvant inn dørene til spahotellet. Ved resepsjonen oppdaget han Kari, hun kom ham i møte.

- Dette er heftige saker, sa hun og skar en grimase. – Bombe, i lille Larvik.

- Vet vi noe så langt? ville Eddi vite.

De begynte å gå mot barområdet og trappene til etasjen under.

- Ødeleggelsene er relativt omfattende, men stort sett begrenset til konferanseavdelingen.

Hun pekte. Mesteparten av restauranten hadde gått klar, men området ved siden av lignet en slagmark.

- Var det tomt? spurte Eddi håpefullt.

- Comet forlag holdt fest der nede, forklarte Kari. – 268 sto på gjestelisten, og så langt er rundt tretti sendt med ambulanse til Tønsberg.

- Noen alvorlig skadet?

- Jeg vet ikke.

Samtidig trampet et følge dresskledde menn inn i resepsjonen.

- PST, proklamerte en av dressene og holdt frem et bevis. – Hvem er ansvarlig her?

At Politiets sikkerhetstjeneste ville dukke opp, var forventet – de håndterte saker hvor rikets sikkerhet sto i fare, som terror – men hvordan hadde de klart å komme til åstedet så raskt?

Eddi kom frem til svaret på egenhånd, de måtte ha plukket personell fra avdelingene i Tønsberg og Skien. Han gikk dem i møte og presenterte seg.

- Stubb? gjentok den fremste dressen og betraktet ham med et misbilligende blikk. – Og du leder etterforskningen lokalt?

Skepsisen kunne være på grunn av navnet, eller bekledningen, kanskje til og med utseendet. På en dårlig dag lignet Eddi mer et lykketroll enn en dyktig etterforsker.

- Det stemmer.

- Da vil jeg ha full rapport, krevde dressen. – Og så tar vi over herfra.

Eddi hadde ikke noe problem med å forholde seg til øvrigheter, noen ganger var det til og med behagelig å overlate styringen til andre, men folk med en oven-fra-og-ned holdning, hadde han ikke stort til overs for. Samtidig visste han at PST var i sin fulle rett til å overta. En bombe ga uhyggelige flashbacks til sommeren for tre år siden.

Regjeringskvartalet og Utøya.

Var smellet på Farris Bad starten på noe lignende?

Tanken fremkalte grøsninger, Eddi vendte seg mot lederen fra PST.

- Enn så lenge vet vi ikke stort.

Han ga en kort redegjørelse på hva han visste. Dressen nikket.

- Jeg vil ha hotellet tømt for folk, og samtlige gjester avhørt. Vi tar oss av samtalene, men kan dere sørge for å organisere dem?

- Vi samler hotellgjestene på Bølgen, sa Eddi. – Det er bare noen hundre meter unna.

Han henvendte seg til Kari.

- Kall inn det vi har av ledig personell, all hjelp er god hjelp.

- Hva med politihøgskolen?

- Bra, snakk med dem også. De kan sikkert hjelpe til, både med avhør og arbeider her på åstedet.

Eddi så på dressen fra PST, for å forsikre seg om han bifalt beslutningen. Mannen nikket kort.

- Skal vi organisere med overnatting, for de som trenger det? undret Kari.

- La noen sjekke hva Grand og Wassilioff har av kapasitet.

- Jeg kan høre med politihøgskolen når jeg likevel snakker med dem, sa Kari. – De har 180 rom, med over 400 sengeplasser, kanskje de har noe ledig?

- Bra, sa Eddi.

- Da setter vi i gang, buldret dressen fra PST.

* * *

Det var ennå natt da han svingte bilen inn ved terminalen i Kristiansand. I en av innsjekkingsbodene var det lys, han kjørte bort og løste billett.

- Bane 1, sa damen i luken og rakte ham reisebeviset.

Påkjøringsfeltene var tomme, bortsett fra en rad trailere. Han satte bilen fra seg helt fremst i den første banen, og stilte seg opp i skyggen av et tre.

Gjemt.

Ikke fordi han behøvde, ingen lette etter ham, men fordi han hadde lyst. Da fikk han rom til å reflektere.

Så enkelt det egentlig var.

Detonere en bombe, og komme unna.

Fascinerende.

Han ruslet tilbake mot bilen. Åpnet bagasjerommet for å se til passasjeren. Forfatteren lå på omtrent samme plass. Den tre timer lange bilturen hadde endret noe på liggestillingen, men det så fortsatt ubehagelig ut. Han sov. Munnen så vidt åpen, og litt av det hvite synlig i øynene.

Kanskje han var død?

Han la to fingre mot forfatterens hals, bare for å være helt sikker på at han fortsatt var i live.

Kapittel 3

De ventet til det stramme følget fra PST hadde forlatt resepsjonsområdet.

- Litt av en gjeng, påpekte Eddi.

Kari svarte ikke.

- Følger du opp Bølgen, så ser jeg hvor langt teknisk har kommet?

De skilte lag. Eddi gikk trappene til det som for bare noen minutter siden hadde vært hotellets flotte konferanseavdeling. Midt i kaoset sto Magnar Fredriksen.

- Noe nytt? ville Eddi vite.

- Mye det samme.

Stemmen til Magnar Fredriksen var hes og raspende. Han kremtet, uten at det virket å hjelpe stort.

- Ryggen verker, og så er jeg noe inni helvete røyksugen, men ellers er det ikke så verst. Alt bra med deg, Stubb?

- Jeg tenkte nå helst i forhold til etterforskningen, presiserte Eddi.

- Du gjorde vel det.

Magnar Fredriksen klødde seg i bakhodet. Det meste av hårmanken var fortsatt intakt, men hadde fått et anstrøk av grått og hvitt. Ansiktet var magert og gustenblekt, med dype furer ned for hvert kinn. Kroppen var ikke mer enn en tynn strek, men det var ikke på grunn av trening. Flere år med mye jobb, lite søvn, store mengder sigaretter og desto mindre mat, hadde formet mannen. Eddi trodde han var singel, men sant å si visste han ikke. Interessen for hverandres ve og vel stoppet ved et par høflighetsfraser, og en og annen fleipete kommentar.

- Du ser hvordan det er her, begynte Fredriksen og slo ut med armene.

Bomben hadde gjort grundig jobb, ødeleggelsene var store.

- Vet vi noe om drepte eller skadde? undret Eddi.

- Det siste tallet jeg har hørt er femten.

- Døde?

- Nei, heldigvis ikke. Skadde, et par av dem ganske alvorlig.

Eddi nikket. Han fikk øye på et par av dressene, allerede i gang med å instruere noen av teknikerne.

- Går det greit med folkene fra PST?

- Greit og greit.

Den innbarkede åstedsgranskeren dro på det. Eddi visste han trivdes med å gjøre ting på sin måte. Gammel vane, og alt det der, men samtidig slapp de ikke unna innblanding utenfra denne gangen.

En mulig terrorhandling.

Hvem kunne stå bak?

- Vi har klart å lokalisere stedet hvor bomben gikk av, fortsatte Fredriksen, og unnlot å utdype mer rundt samarbeidet med PST.

Han pekte mot det gapende hullet hvor kaffeautomaten og vanndispenseren hadde stått.

- Antagelig i søppelbøtten under benken.

- Vet dere noe om hva slags bombe?

- Det kan være flere ulike varianter, men sannsynligvis er det snakk om en rørbombe.

Uten å være noen ekspert, kjente Eddi til typen. Bomben var relativt enkel å konstruere. I sin simpleste form, kunne man ved hjelp av svartkrutt og et rør få til en ganske kraftig eksplosjon. Han husket en reportasje på TV2 for et par år siden, hvor en steinerskolelærer fra Tyskland hadde demonstrert for elevene hvordan man kunne bygge en slik bombe.

- Betyr det at vi snakker om en amatør? spurte han.

- Ikke nødvendigvis, rørbomber blir også benyttet av radikale grupper, så det trenger ikke bety noe.

- Vi er med andre ord like langt.

- Bortimot.

En voldsom hostekule satte Fredriksen ut av spill. Eddi ventet tålmodig til han ble ferdig.

- Det kan altså være snakk om en målrettet amatør, en hardbarket proff eller rett og slett bare rampestreker, oppsummerte Eddi.

- Rampestreker er nok å trekke det litt langt, mente Fredriksen. – Selv om det ikke trengs høyskoleutdannelse for å lage en rørbombe, kreves det litt innsats, men du har rett i de to første betraktningene.

- Hva har vi av ekstremistiske miljøer her i Larvik, egentlig?

Eddi tenkte høyt - han var vant med å jobbe slik - men Fredriksen oppfattet det som et direkte spørsmål.

- Det der er deres jobb å finne ut av, påpekte han. – Ikke min.

En av dressene fra PST hastet forbi, han gjorde ikke mine til å besvare Eddis lette nikk. Samme kunne det være. Han vendte seg mot Fredriksen igjen.

- Noe annet av interesse?

- Vi er ikke ferdig med undersøkelsene ennå, men det er en ting.

Fredriksen dro frem en bevispose. Den var gjennomsiktig og viste en sort lommebok i skinn. Den hadde fått hard medfart, men hang fortsatt sammen.

- Hvor fant dere den?

- Lommeboken lå slengt på gulvet, i nærheten av der bomben gikk av.

- Den kan med andre ord ha tilhørt gjerningsmannen? resonnerte Eddi.

- Det vil jeg ikke spekulere i, svarte Fredriksen. - En eksplosjon forårsaker et voldsomt trykk så den kan ha blitt slynget dit fra et helt annet sted i rommet. Personen kan også ha mistet den i tumultene etter at bomben gikk av, skjønt det er lite trolig, basert på tilstanden.

- Har du funnet ut hvem eieren er?

- Det var ikke direkte vanskelig. Det meste av innholdet er bemerkelsesverdig godt bevart.

Eddi tredde på seg et par hansker og trakk opp lommeboken fra posen. Han åpnet den og nappet ut sertifikatet. Som på de fleste førerkort var bildet grått og utydelig, men navnet talte sitt tydelige språk.

Tanber Thyve.

- Hvem er det? undret Eddi.

- Aner ikke, svarte Fredriksen.

Eddi la førerkortet tilbake på plass og fortsatte gjennomgangen. Innholdet var heller beskjedent. Et lånekort på biblioteket, noen kvitteringer og to tusen kroner i sedler.

- Merkelig, kommenterte han.

- Hva da? ville Fredriksen vite.

- Det er ingen bank- eller kredittkort her.

* * *

Sove?

Det kunne hun bare glemme.

Smellet hadde laget ekko i hodet hennes. En rekke gjentatte drønn, etterfulgt av en lang monoton pipelyd, og så fullstendig stillhet.

Likevel hørte hun stemmen helt tydelig.

Den gnagende angeren.

Hva hadde hun rotet seg bort i?

* * *

Eddi gikk på utsiden for å klarne hodet og trekke frisk luft. Han beveget seg mot vannet, men stoppet og kippet av både sko og sokker. Føttene sank ned i underlaget. Fine sandkorn festet seg mellom de bare tærne og rundt fotbladet. Han lukket øynene og været ut i luften. Det luktet begynnende sommer, vinden en smak av tidlig vår. Sannheten var et sted midt imellom. Juni i Norge var sjelden til å stole på. En utspekulert måned, full av overraskelser.

Ennå var det meste bare kaos, men slik var det alltid i starten. Eddi flyttet blikket mot Revet. Ferjen til Color Line lå til kai, men det var ingen aktivitet rundt terminalen. Først om fire timer skulle båten legge ut på reisen over Skagerrak.

En kuriositet slo ham.

Det var faktisk nøyaktig seks år siden Superspeed 2 stevnet inn Larviksfjorden. Han visste det fordi han hadde vært i Larvik den dagen. En ny æra. Etter tjuefire år i trofast tjeneste, var ikke lenger gamle Peter Wessel bra nok. Det var vel slik med det meste. Fornyelse og forbedring. Før eller siden kom han selv til å lide samme skjebne.

- Står du her og drømmer deg bort?

Eddi skvatt. Han hadde ikke merket at Kari var kommet opp bak ham.

- Jeg tenker.

- På hva da?

- Peter Wessel.

- Danmarksferja?

Hun brast i latter.

- Vi har et bombet hotell bak oss, og du står her og dagdrømmer.

- Jeg har alltid hatt en viss fascinasjon for ferjer.

Eddi vurderte å påpeke at det vanskelig kunne kalles dagdrømmer når det vitterlig var natt, man sa heller:

- Har det kommet noe interessant ut av de innledende samtalene?

- Ikke stort, de fleste hotellgjestene er preget av sjokk.

Naturlig nok. Eddi kjente på det selv. Først vantro forferdelse, før realiteten trengte seg på. For en enkel sjel fra Drangedal var det hele skremmende virkelighetsfjernt.

De ble avbrutt av en målbevisst kar som kom mot dem.

- Unnskyld, men jeg har noen spørsmål.

Åpenbart en journalist.

- Beklager, sa Eddi. – Men jeg har ingen kommentar.

- Stian Vestbø, presenterte mannen seg. – Fra VG.

Han dro frem blokk og penn og gjorde seg klar til å notere.

- Du får henvende deg til PST, sa Eddi. – Det er de som leder etterforskningen.

- Jeg ønsker bare en rask kommentar om Tanber Thyve.

Eddi skvatt til. Navnet fra førerkortet.

- Hvem da?

- Vet du ikke hvem Tanber Thyve er? spurte Stian Vestbø, tydelig overrasket.

- Da hadde jeg ikke spurt, påpekte Eddi.

- Han er en av forlagets stjerner, kanskje den største.

- Og du ønsker en kommentar fordi?

- Ryktet sier at han er forsvunnet.

Kapittel 4

Han slo opp øynene. Blunket. Mørket ble farget gult, rosa og grønt av flimrende neonlys. En jevn dur fra trafikken, bare avbrutt av et og annet bilhorn. De nattlige lydene ble forstyrret av et høyt, skingrende rop.

Oppstemt, ivrig, eller kanskje fortvilet?

Tanber Thyve dro dynen til side og satte seg på sengekanten. En del av ham hang fortsatt igjen i den drømmeløse søvnen, men han kunne allerede konstatere: Noe var alvorlig galt.

De bare fotsålene traff det korte, strihårete teppet. Det stakk. Han gjorde et forsøk på å gni trettheten ut av øynene, men den var gjenstridig. Hånden kjentes tung, og det gjorde bevegelsene slappe og keitete. Til slutt ga han opp. Hendene falt til ro i fanget, blikket apatisk stirrende ut i ingenting.

Hvor i alle dager var han?

Hjernen forsøkte å sette sammen det som hadde skjedd, men minnet var særdeles kaotisk. Bare bruddstykker dukket opp, og bitene var dosete og i uorden.

Han dro hånden over munn og hake. Skjeggstubbene var et par dager gamle og raspet mot håndflaten. Uroen startet et sted inni ham. Svak buldring, omtrent som tordenvær.

Han lot blikket gli gjennom rommet. Et avlangt skrivebord, speil montert på veggen, en stol, et bord borte ved vinduet og en stålampe i hjørnet. Standard hotellrom, men likevel så feil.

Feil, feil, feil.

Møysommelig reiste han seg og ble stående og svaie i noen sekunder før han fant likevekten. Han masserte tinningene i et kombinert forsøk på å huske og holde hodepinen på avstand. De flimrende lysene lagde sjatteringer mot teppet. Den opprinnelige fargen så ut til å være mørk blå, men det var ikke godt å si. Den kunne også være fiolett, eller falmet sort. Slike ting festet han seg ved, det var en yrkesdefekt. Han var forfatter, da hengte man seg opp i detaljer.

Et kjølig drag fikk gardinene til å blafre. Tanber grøsset, mest på grunn av den kalde vinden, men også fordi han var skremt.

Han tok to skritt frem. Vinddraget fra det åpne vinduet ble mer merkbart. Hånden grep fliken på den ene gardinen og dro til siden. Inntrykkene slo mot ham. Han ble stående og stirre.

Det siste han husket var forlagsfesten på Farris Bad. At dette hotellrommet ikke var på Farris Bad, hadde han for lengst forstått. Nå innså Tanber at han ikke en gang var i Larvik.

Huden på armene nuppet seg, samtidig kaldsvettet han. En bølge av kvalme strømmet gjennom kroppen. Han brakk seg, men ingenting kom opp. Bare en sur, ekkel smak ble liggende igjen i munnen.

Tanber myste utover den fremmede byen. Natten var spettet av gatelys, fasadeskilt og billykter. Massive, mørke bygg kranset rundt. Rett utenfor vinduet, en stor åpen plass.

Tankene blandet seg med nye, små glimt fra kvelden før.

Vin i store mengder, god mat, taler, latter og stemmer.

Han erindret en krangel.

Det hadde vært en kvinne, var det ikke gjerne det? Hun var sjarmerende i starten, men jenter var ofte slik. Sukkersøte på utsiden, men med en bitter ettersmak.

Journalist?

Han mente det.

Døgnflue, hadde hun kalt ham, men hva visste vel hun?

Han husket sinnet, men så sviktet hukommelsen og hodepinen tok over. Svak murring ble til stadig kraftigere dunking.

Hånden slapp taket i gardinen, den falt mot vinduskarmen. Han var tilbake i øyeblikket, på det fremmede hotellrommet.

Alene.

På nattbordet lå en mobil, men det var ikke hans. Riktignok en ganske ny Samsung Galaxy, men like fullt noe helt annet enn hans egen iPhone 5s. Armbåndsuret hans var også forsvunnet.

Stjålet?

Han ante ikke.

Tanber strakte seg bort etter mobiltelefonen. Tommelen sveipet over skjermen og vekket den til live.

Klokken viste halv tolv på kvelden, lørdag 21. juni.

Et døgn var passert siden forlagsfesten.

Det var et digert, svart hull. Tiden bare borte.

Telefonen var tilsynelatende fri for innhold. Billedgalleriet var tomt, ingen ubesvarte anrop, men det lå én ny tekstmelding i innboksen. Nummeret var ukjent.

Han åpnet og leste.

Tre ord.

Du skal lide.

Kapittel 5

En trussel?

Hva faen var dette?

Kanskje noen drev med ham.

- Det er greit nå, sa han. – Så jævla morsomt er det ikke.

Ingen svarte, men de ville vel bare strekke peket så langt det gikk.

Tanber marsjerte bort til døren og rev den åpen.

Noen skulle få svi for denne tåpelige spøken. Dette var humor på sparebluss. Lavmål. Han beveget hodet fra side til side. Sinnet hadde tent en villskap i øynene, men den sluknet brått.

Gangen var tom.

Han lot blikket gli langs veggene, lette etter åpninger, men det var ingen steder å gjemme seg, bare den langstrakte, tomme tarmen. Et sørgelig skue, dunkelt, skittent og trist.

For et høl dette var.

Han sjekket badet, men med samme resultat.

Det var ingen andre der enn ham.

Så ventet de sikkert nede i resepsjonen.

Han formet hånden over dørklinken, sto på farten til å brase ut, da oppmerksomheten ble dratt mot noe på skrivebordet.

En iPad.

Hva i alle dager gjorde den der?

Den var ikke hans, og den tilhørte definitivt ikke hotellet.

Han tok et skritt nærmere. Betraktet skeptisk nettbrettet, som føltes fullstendig malplassert der inne på det nedslitte hotellrommet. Nysgjerrigheten fikk ham til å handle. Han trykket på knappen for å vekke skjermen til liv, og skjøv nettbrettet åpent.

Det førte ham direkte inn på VG Nett.

Tanber sank ned på sengen. De fete typene fra artikkelen skrek mot ham fra skjermen:

BOMBE på luksushotell!

Bildet viste uteplassen foran Farris Bad, der han for bare noen timer siden hadde stått. Røkt, drukket vin og pratet om seg selv. Det ble gjerne slik. Forlagsfester utviklet seg til en bonanza av selvskryt. Tanber selv var en av de verste, han visste det.

Han scrollet nedover på siden, og skummet gjennom ingressen.

Femten skadd, under Comet Forlags fest på det nye spahotellet ved Larvik, lød innledningen.

Pulsslagene dunket mot halsen. Strupen kjentes med ett tørr, og en nummenhet bredte seg fra fingertuppene og hele veien gjennom kroppen. Han gjenkjente navnet på artikkelforfatteren.

Stian Vestbø.

Kulturreporter. Han hadde vært til stede på festen, Tanber husket å ha vekslet et par ord med ham, men erindret ikke hva de snakket om. Trivelig kar, det visste han fra tidligere samtaler.

Blikket flyttet seg videre. Øverst til høyre merket han seg en oppfordring.

VG følger saken direkte, få de siste oppdateringen her.

Han klikket på det pulserende ikonet for VG Direkte. Det første som møtte Tanber, var et bilde av ham selv. Portrettbilde, hentet fra forlagets sider. Han smilte mot kamera, ikke bredt, men akkurat så mye at det utstrålte en distansert vennlighet. Teksten på siden fortalte at han var savnet.

Stjerneforfatteren Tanber Thyve meldes å være savnet etter eksplosjonen.

Han leste videre:

Politiet ønsker informasjon om hvor han kan befinne seg, og oppfordrer derfor forfatteren til å ta kontakt.

Dette var ingen spøk.

Men hva faen var det?

Var han ettersøkt?

Han tenkte ikke klart. Panikken grep ham, eller kanskje var det paranoiaen. Nettbrettet deiset i bakken da han reiste seg. Tanber sprang bort, vred rundt låsen og dro til seg døren for å kjenne at den virkelig var stengt. Han åpnet vinduet og konstaterte at det var for høyt til å kunne hoppe.

Tredje etasje.

Febrilsk lette han etter veier ned, mens han hvert øyeblikk ventet at noen skulle brase inn på rommet.

Var han blitt kidnappet?

Hvem faen gjorde slikt?

Og hvorfor?

En meter bortenfor løp en takrenne ned langs veggen. Om han tok sats, ville han sikkert klare å gripe tak.

Jeg gjør det, jeg bare gjør det.

Tanber hoppet. Fomlet etter takrennen, fikk tak, mistet grepet, kuttet seg på en kant og fant festet igjen. Møysommelig klatret han ned mot den åpne plassen. Slapp taket et par meter over bakken og landet tungt – med føttene først – mot betongdekket.

Han var nede, men hvor var han?

Kapittel 6

Han svingte leiebilen inn på en rasteplass og gikk ut for å strekke på beina. Trafikken langs motorveien var i stillemodus, sen natt var en fin tid å ferdes rundt på.

Anonymt, akkurat slik han foretrakk.

Det er noe med vanene man legger seg til, de følger deg og gir sjelden slipp. Det livet man blir tildelt, former personligheten. Med et annet lodd ville han kanskje vært en helt annen person.

Noen meter bortenfor, under et svulstig lindetre, sto en enslig trebenk. Han gikk bort og satte seg. Trakk inn av den friske luften og lukket øynene.

Natten hadde vært innholdsrik, og lang.

Det ble en times søvn i Kristiansand mens han ventet på ferjen over til Hirtshals, ellers hadde han vært på reisefot. Konstant. Det nærmet seg et døgn.

Hadde han behøvd å reise så langt?

Svaret var nei, men avstand var viktig, dessuten måtte forfatteren få en utfordring. Virkelig kjenne på hvordan det var å være hjelpeløs. Fortapt. Han skulle lide.

Var det fortjent?

Visst pokker!

Elsket, suksessrik og med en hel verden av muligheter foran seg. Han hadde godt av litt smerte. En påminnelse om at det ikke var alle forunt å spise av overflodssamfunnets bugnende buffetbord. Noen falt utenfor, men det brydde ikke slike som Tanber Thyve seg om.

De privilegerte.

Han kastet et blikk opp. Sommerhimmelen var nå på sitt mørkeste, uten at det imponerte. Et lett dryss av stjerner var synlige, men de slet med å nå frem med sine stakkarslige små blink. Bare en håndfull skinte sterkt nok til virkelig å synes. Tanber Thyve var en slik brautende stjerne. Tok opp plass fra andre som aldri slapp til.

Hva gjorde han nå? Forsto han?

Selvsagt ikke.

Han skjønte ikke en dritt.

Nettbrettet måtte han garantert ha funnet. En liten innvestering for å sette Thyve i den rette stemningen.

Artikkelen på VG Nett.

Det måtte være tidenes bakrus å våkne til. Kanskje satt han fortsatt apatisk på hotellrommet. Stirrende ut i ingenting. Søkte etter svarene han umulig kunne finne.

Eller så var han på rømmen, på vill flukt gjennom natten.

Mannen dro i ermet på den skreddersydde Hugo Boss dressjakken. På håndleddet hadde han en diskret Patek Phillippe, gullbelagt, til flere hundre tusen kroner. Den var kjøpt hos Urmaker Bjerke på Karl Johan i Oslo.

Når?

Han husket ikke. Det var noen år siden. Et blaff av forfengelighet. Det måtte være den gang da pengene begynte å strømme inn.

Hendene knyttet seg. Minnene hadde vekket sinnet, derfor lot han dem som oftest ligge.

Fortid.

Den var uansett ikke noe å spare på.

Han flyttet blikket.

På motorveien dundret en semitrailer forbi. Drønnet forplantet seg helt bort til der han satt under lindetreet. Den svulmende trekronen skalv, men det kunne også være på grunn av vinden. Bladene strøk mot hverandre, fylte natten med en sprø, raslende lyd. Gjennom bruset hørte han ord.

- Videre, du må komme deg videre.

Stemmen jaget ham opp. Han gikk tilbake til bilen, satte seg inn og vred rundt tenningen. Motoren brummet velvillig. Veien lå tom og ventet da han spant ut og la seg på en marsjfart rundt 150 km/t.

* * *

Tanber sprang over den åpne plassen. Adrenalinet jaget bort smerten fra de oppkuttede hendene. Han følte armer strekke seg ut etter ham. Uhyggen rispet ned for ryggen. Laget kloremerker.

Det er bare innbilning.

Han kavet fremover, så seg tilbake og snublet nesten over en jente. Hun hadde satt seg til i et hjørne for å tisse. Nærmest usynlig der hun gjemte seg i skyggene. Dammen av tiss rant ut mellom bena hennes. Snodde seg forbi den ene skoen og la seg til i en liten fordypning mellom to brosteiner. Jenta så i bakken. Han visste ikke om det var i forlegenhet eller om hun bare var full.

Tanber rundet hushjørnet og stoppet. Foran ham strakte et enormt tårn seg mot nattehimmelen. En langstrakt betongkropp, en rund klump og så en spiss på tuppen, nesten som en lanse. Han gjenkjente TV-masten med det samme, og forsto hvor han var.

I Berlin.

Kapittel 7

- Sover du?

Stemmen var bare en lav hvisken, men Oskar våknet likevel. Lett sovehjerte hadde han alltid hatt.

- Jeg gjorde det, helt frem til nå.

Ordene lå fortsatt igjen i søvnen, raspende og dovne. Han glippet prøvende med øynene. Mørket i rommet ble bare brutt av det matte skjæret fra Jessicas mobiltelefon.

- Det er midt på natten, vi burde sove, Jessica.

Oskar rullet over på siden, strøk kjærlig over den kulerunde magen til Jessica, og kysset henne på kinnet.

- Hva gjør du egentlig?

- Jeg leser nettavisa.

- Har det skjedd noe, siden du vekket meg?

- Jeg vekket deg ikke, spurte bare om du sov.

Hun vendte blikket bort fra den lille skjermen, smilet tegnet seg over ansiktet.

- Hvis du vekket meg for ingenting, må jeg bli sint på deg.

- Sint? Du blir vel aldri sint, Oskar, i hvert fall ikke på lille meg?

- En gang må være den første.

Han sto opp og gikk på badet for å tisse. Da han kom tilbake, var smilet borte fra ansiktet til Jessica.

- Det er detonert en bombe i Larvik, sa hun da Oskar satte seg på sengekanten.

- Hva er det du sier?

- Under Comets forlagsfest i går, på Farris Bad. I artikkelen står det at politiet leter etter Tanber Thyve.

- Forfatteren?

Oskar krøp under dynen sammen med henne og leste på den lille mobilskjermen.

En bombe, i Larvik.

Avstanden gjorde hendelsen nærmest uvirkelig. De var på langweekend i Paris, en julegave fra Oskar til dem begge. Etter å ha bidratt til å løse den grusomme saken i Hvarnes forrige høst, syntes han de fortjente en slik tur. For et halvt år siden virket det som verdens beste idé. Bare noen uker før termin - til deres første barn - fremsto ikke planen like god. Nå var det flere grunner til at han ønsket de heller var hjemme. Oskar var journalist, og en bombe i Larvik var langt fra hverdagskost.

- Hvorfor etterlyser de Tanber Thyve, tror du? De kan da umulig tro han står bak bomben?

- Nå skriver de bare at han er savnet og at politiet ønsker kontakt med ham, påpekte Oskar. – Dessuten er alle involverte potensielle gjerningspersoner så tidlig i en etterforskning.

Lydene fra utsiden distraherte. På Rue de Rivoli ble det aldri helt rolig. Trafikken fløt ikke lenger tett, mer som en ujevn elv. Sporadiske, nesten tørrlagte områder, før det innimellom rant vilt og uhemmet.

- Men en profilert forfatter, protesterte Jessica.

Det var søkt, Oskar var enig i det. Mer nærliggende var det å tenke en terrorhandling. Slik utviklingen i samfunnet var blitt, var et slikt scenario ikke like utenkelig, dessverre.

Oskar dro dynen til side og gikk bort til vinduet. Jardin des Tuileries - den store parken foran Louvre - gjemte seg i tussmørket. Det kjente museet kunne han ikke se fra vinduet, men i motsatt ende lyste pariserhjulet ved Place de la Concorde, og i bakkant strakk Champs Élyseés seg, hele veien opp til Triumfbuen.

Det føltes rart å stå slik. Skue utover Paris, en følelse av fred og avslapping, mens det i Larvik rådet kaos og frykt.

En bombe.

Han lot gardinene falle tilbake og sperre utsynet til verden utenfor, vendte seg mot Jessica, som hadde lagt fra seg mobiltelfonen og gjorde mine til at han skulle legge seg.

- Kom nå, lokket hun og slo håndflaten mot den ledige plassen ved siden av henne i dobbeltsengen.

Oskar krøp lydig tilbake under dynen. Han la seg med ansiktet vendt ut i rommet. Jessica lå på ryggen, men snudde seg snart rundt på siden.

- Jeg får ikke sove med den teite magen, klaget hun.

Han hadde hørt det før. Det gikk bare noen få minutter. En jevn, dempet grynting fylte stillheten, blandet med det svake suset fra bilene utenfor. Oskar snudde seg og betraktet den sovende kjæresten. Graviditeten hadde ikke bare velsignet henne med et barn, på kjøpet hadde den hatt med seg store mengder vann og en hel drøss av hormoner. Han visste hun var lei og kunne knapt vente til barnet skulle komme.

Bare fire uker igjen.

Det var en mager trøst når han fremsa det slik. Jessica lot ham til stadighet få høre hvem som dro det tyngste lasset, og han forsto. Det kunne ikke være enkelt å utsette kroppen for en slik påkjenning. Skaperen hadde nok hatt en plan da han lot kvinnene ta seg av den biten.

Om menn i det hele tatt ville vært i stand til å utsette seg for noe slikt?

Oskar trodde ikke det.

Hadde de blitt betrodd den oppgaven, ville aldri menneskeheten blitt særlig gammel. Ved den første smerterien hadde det nok blitt stopp. Menn, som gjerne er døden nær ved en helt normal forkjølelse, hvordan ville det gått om de skulle føde et barn?

Jessica flyttet på seg, og nappet en større andel av den felles dynen. Halve kroppen til Oskar ble liggende bar, men det var helt greit. Temperaturen i rommet var behagelig.

Tankene svirret rundt hendelsene i Larvik. Journalisten i ham ønsket å være tilbake. På plass utenfor hotellet. Kjenne luktene, smaken, føle nærværet.

Av raseri og frykt.

Uansett hvem som sto bak, måtte hatet være stort.

Mot byen?

Mot hotellet?

Eller var sinnet rettet mot forlaget som hadde festen?

Oskar akte seg tettere mot Jessica, helt til han kjente den varme, nakne huden hennes mot sin egen rygg. Han formet dynen rundt kroppen. Virvaret av tanker fløt over i drømmer.

Kunne virkelig en rødvinsslurpende forfatter stå bak?

Kapittel 8

Ryktet VGs reporter henviste til, viste seg å stemme.

Tanber Thyve var forsvunnet.

Nå var det gått et døgn, men fortsatt ante de ikke hvor forfatteren befant seg. Han hadde ikke dukket opp hjemme, eller hos noen i familien, men det var kanskje ikke så rart. Etterlysningen de hadde sendt ut via Interpol, hadde heller ikke gitt resultater. Ikke oppslaget i media heller, med VG i spissen.

Våre kilder sier at politiet ønsker kontakt med Tanber Thyve.

Stian Vestbø hadde rett og slett vært heldig. Han var sendt ut for å dekke forlagsfesten - antagelig ment å være en sak for kultursidene på søndag - men brått ble det veldig mye mer.

En bombe.

VG hadde profittert på den lille tjuvstarten de på den måten hadde fått, og avisen brukte spalteplassen til spekulasjoner. Ingen kunne ta dem på det, for det var også det eneste de hadde helt i starten på etterforskningen. Det var selvsagt altfor tidlig å gå ut med noen konkrete navn, men slik var det nå en gang. Media var umulig å styre, og det var lenge siden han hadde sluttet å irritere seg over hva de skrev og spekulerte i.

Eddi sukket.

Han burde benyttet sjansen, dratt hjem og krøpet til sengs, latt alle tanker og spekulasjoner få modne over natten, men han ble sittende. Motløs betraktet han bunken med rapporter. En stadig voksende haug med dårlig samvittighet. Eddi skjøv papirene til side og bladde frem et blankt ark i notisboken. Fraværende bet han på tuppen av kulepennen. Det var ikke stort igjen av den blå plasthetten, det var forbruksvare.

Hvor skulle han begynne?

Med blokkbokstaver skrev Eddi det åpenbare utgangspunktet:

TANBER THYVE

Han tegnet en strek ut fra navnet, men den forble uten festepunkt.

Hvor skulle han plassere forfatteren?

Var han et vitne, et offer eller gjerningspersonen?

Det var ikke godt å si, men han førte likevel opp alternativene. Samtidig noterte han et nytt ord, det kunne vært linket opp mot navnet til forfatteren, men han valgte å la det stå alene, i høyre hjørne, med en ring rundt.

TERROR

PST var allerede i gang med å sjekke de radikale miljøene i byen. Selv om Larvik var en liten by, fant man sympatisører overalt. Islamister, høyreekstreme og anti-gruppene. En ytterlighet fostrer gjerne en motpol. Foreløpig var undersøkelsene resultatløse, men sikkerhetstjenesten skulle ta en ny briefing i morgen.

Kanskje noen hadde tatt på seg ansvaret innen da?

Det var jo lov å håpe.

Samtidig stakk Kari hodet inn døren.

- Er du her ennå? Du burde gå hjem, du ligner en vandrende zombie, utbrøt hun.

- Men jeg sitter jo, protesterte Eddi.

- Veldig festlig, sa Kari.

Hun tok plass i en av besøksstolene, lente seg frem og begynte å fingre med en stiftemaskin hun fant inne blant alt rotet.

- Det er smått utrolig at du finner noe som helst her, påpekte hun tørt.

- Det er bare du som ikke forstår systemet mitt.

- Eller du som fornekter at du er et uhelbredelig rotehode.

Smilet ga ekstra farge i kinnene, Eddi syntes det kledde henne, men han holdt komplimentet for seg selv. I stedet luftet han en løs tanke.

- Husker du hvem som gikk gjennom overvåkningsfilmen fra hotellet?

- En av karene fra PST, svarte Kari. – Han fant imidlertid ingenting, påpekte hun.

- Så lette han kanskje ikke godt nok, har vi en kopi?

Kari forsvant og kom tilbake med en minnepenn. Hun satte den i USB- uttaket på Eddis laptop og åpnet mappen med alle filmfilene.

- Noe ønske om hvor du vil begynne?

- Dette er all film fra fredag da bomben smalt?

- Stemmer.

Eddi ante ikke hvor han skulle begynne, men han visste hva han lette etter.

Den eller de som plasserte ut bomben.

Det var 24 filer, så antagelig var hver av dem på en time. Tidspunktet for utplasseringen kunne være når som helst, og det trengte ikke en gang være akkurat den dagen.

Eddi dro frem mobilen og ringte Fredriksen. Åstedsgranskerens hese røst og tunge pust hveste i røret.

- Er du klar over hva klokka er, Stubb?

- Ingen aning, svarte Eddi.

- Det er natta, kommenterte Fredriksen.

- Jeg har bare et kjapt spørsmål, om du har tid?

Det var ikke godt å si hva mumlingen betydde, men Eddi tolket det til et ja.

- Jeg antar bomben har hatt en form for utløsermekanisme?

- Da antar du rett, gryntet Fredriksen.

- En form for nedtelling?

- Sannsynligvis.

Hvesingen gikk over i tørr hosting. Stemmen var like hes da Fredriksen fortsatte.

- Leder dette til noe, eller skal du bare spørre om helt åpenbare ting?

- Jeg kommer til poenget nå, sa Eddi.

Han trommet tuppen av kulepennen mot skriveblokken. Spissen laget blå prikker mot det hvite arket.

- Noen formening om hvor lang tid nedtellingen har vært på?

Det ble stille i andre enden.

- Er du der? spurte Eddi til slutt.

- Jeg tenker.

Fredriksen harket opp slim, og Eddi kunne høre ham sende avgårde en solid spytteklyse.

- Det er sjelden særlig lenge, svarte han til slutt. – Tror ikke jeg har vært borti mer enn 60 minutter, ofte er det vesentlig kortere.

- Takk, da fikk jeg svar på det jeg lurte på.

Det var selvsagt en mulighet for at nedtellingen ble startet via en fjernstyrer, men sjansen var stor for at gjerningspersonen hadde plassert ut bomben i timen før det smalt, altså en gang mellom ti og elleve på kvelden.

Eddi klikket på den nest siste filen, og filmen åpnet seg i Media Player.

Kameravinkelen var ideell. De så mot inngangen til restauranten, og disken med kaffeautomaten og vanndispenseren var synlig i venstre billedkant.

De satt og så på glade festdeltakere i fem minutter, da gikk Eddi lei.

- Kan du spole fremover? undret han.

Kari flyttet på markøren. Bildet danset i rask takt ettersom hun beveget pilen bortover tidslinjen.

- Stopp der, sa Eddi.

To kvinner forsvant smilende – med hvert sitt vinglass i hånden – ut døren til plassen foran hotellet.

- Litt tilbake.

Kari spolte to minutter tilbake. Damene forsvant baklengs inn i Kildesalen der selve festen ble holdt, men det var ikke de Eddi var interessert i. Snart dukket en skikkelse opp på skjermen, kledd i frakk. Han holdt den venstre hånden over magen, som om han støttet på noe.

- Følg med nå, sa Eddi.

Mannen ventet, og i et kort øyeblikk ble han alene i lokalet. I to lange kliv var han borte ved den lange disken, huket seg ned, og slapp noe nedi søppelbøtten, før han gikk bort til heisen og forsvant, omtrent samtidig med at de to kvinnene kom ut fra Kildesalen.

De hadde gjerningsmannen på film

- Bare ergerlig at han aldri så mot kamera, sa Eddi.

Kari svarte ikke. Hun dro markøren tilbake, og så sekvensen en gang til. Hun snudde seg mot Eddi.

- Jeg kjenner igjen den frakken, sa hun.