- Jeg klarer aldri å viske ut minnene fra krigsårene.

Helge Birger Kolstad.

EN KRIGSSEILERS LOGGBOK

ODDVAR SCHJØLBERG

Takk til Sørlandet Rederiforening,

Aktive Fredsreiser

og foreningen Folk og Forsvar

for støtte til utgivelsen.

© LIV Forlag

Grafisk utforming: Terje Nielsen

Coverdesign: Kari Halvorsen

Redaktør: Myriam H. Bjerkli

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-83300-33-8 (epub)

ISBN 978-82-93184-75-1 (trykk)

www.livforlag.no

Innhold

Forord av forfatteren

Sjølivet virket spennende

En røff opplæring

Forord

Historien om Helge Birger Kolstad er preget av dramatiske begivenheter, men er samtidig en historie om en mann som på tross av sine vonde opplevelser fortsatt har beholdt glimtet i øyet.

Når han nå har passert 90-årsbøyen, åpner han for første gang døra på gløtt til sine personlige rom - til steder langt der inne. Hardhausen er svært oppegående og husker krigens infernalske detaljer krystallklart.

Men da han en høstdag i 1939 sto ved rekka på “D/S Mimona” fra Fredrikstad og så “Plankebyen” forsvinne i kjølvannet, ante han lite om hva som skulle skrives i loggboka hans i årene som lå foran ham.

Det skulle bli mer enn besøk i spennende og eksotiske havner. Det skulle også loggføres mange dramatiske og redselsfulle opplevelser, da han som førstereisgutt fikk nærkontakt med krigens sanne ansikt og nærmest bevitnet redslene fra orkesterplass.

Som et sceneteppe rundt alt dette ligger også redselsårene da han gikk i konvoi, lastet til ripa medbensin, ammunisjon og krigsmateriell. Alltid i helspenn, uten å vite hva som ville skje i neste sekund.

I mange år holdt Helge alle opplevelsene for seg selv. Ingen fikk slippe inn i disse innerste rommene. Men en dag åpnet han allikevel døra så vidt på gløtt, og fortalte noen bruddstykker til sine aller nærmeste. Siden åpnet han seg mer og mer og oppdaget hvor viktig det var å formidle dette også til den oppvoksende generasjon.

9. april 1940 kom et tidsskille i sjøfolkas historie. I løpet av dette døgnet fikk de livet sitt radikalt forandret, og det skulle gå fem lange år før de fikk komme tilbake til Norge igjen. Det var de heldige. Noen kom aldri hjem, men møtte sin skjebne i en av de mange konvoiene som pløyde verdenshavene.

Helge klarer aldri å slippe tak i det, og selv i dag, over 68 år senere, banker minnene på soveromsdøra i de stille nattetimene. I løpet av sekunder er alt like levende igjen, og han er tilbake om bord på Besholt og South Africa når torpedoene rammer, og gode venner blir drept i maskinrommet. Fortsatt fyker stålsplinter rundt ham når Bra-Kar bombes i filler på havna i Liverpool den 3. mai 1941.

“Det er som en film som fortsatt snurrer inne i hodet mitt», sier han.” Jeg får aldri slått den av.»

I denne boka har jeg forsøkt å være så presis som mulig, men det er i første rekke Helges historie jeg ønsker å formidle - slik han selv har fortalt meg den. Det er ingen som kan formidle historien bedre enn de som selv har opplevd den. Og det er nettopp det krigsseileren Helge Birger Kolstad nå gjør.

Oddvar Schjølberg

Sjølivet virket spennende

Helge Birger Kolstad ble født den 26. februar 1923 og vokste opp i Brattsbergkleiva sammen med tre søsken, Rolf, Kjell og Grete.

- Jeg er ekte Skiensgutt, og sammen med søsknene mine hadde jeg en fin oppvekst i trygge omgivelser, forteller han. - Mor het Amanda, og det var hun som styrte hjemme i huset, mens faren min – Halvtan - jobbet som sjauer på havneanleggene ved Union Fabrikker. Ved middagsbordet fortalte han ofte om dagens opplevelser på kaia og hva han hadde opplevd sammen med sjøfolka på de forskjellige skipene som var innom i Skien.

Der kom det inn skip fra fjerne og nære himmelstrøk, og ikke minst var det regelmessige anløp av både Nordsjø-båtene og skip fra Fred Olsens rederi. Arbeidsfolka diskuterte ofte de spennende historiene de fikk del i når de prata med mannskapene om bord. For de brakte alltid med seg nyheter fra “den store verden” der ute – langt utenfor Frierfjordens utløp.

For en guttunge med ørene på stilk gjorde dette et uutslettelig inntrykk. Livet på brygga var uten tvil noe som formet meg, og jeg ville til sjøs fordi jeg selv ville være med på noe av det de gamle sjøulkene fortalte om.

Når jeg fikk nyss om at det var langveisfarende skip i anmarsj, tok jeg ofte en tur nedom brygga, ikke minst når faren min skulle ta ekstraarbeide, og jeg kunne dra ned for å levere matboksen til ham. Da fikk jeg som regel lov til å være med om bord, for sjauerne spiste ofte sammen med mannskapet. Jeg ble mer og mer fascinert av alt som hadde med sjøen å gjøre, og jeg var også en flittig gjest på Hjellebrygga når kanalbåtene ankom. Selv om disse båtene ikke kom fra utenlandske havner, var det alltid mye å se på, både av passasjerer og last de brakte med seg. Det var alt fra fine Skiensfruer til kyr, geiter og melkespann.

Jeg var heldig og klarte å skaffe meg en liten jobb som visergutt i en av byens fiskeforretninger og tjente litt på å sykle rundt og levere fisk til Skiens husholdninger. Men etter å ha fullført folkeskolen var det noe helt annet enn å jobbe som “fiskebud”, som var nummer en på ønskelista.

Det var ikke så enkelt å få seg jobb i det som har fått betegnelsen “de harde trettiårene”. Det var stor arbeidsledighet og ikke så mange jobber å velge blant. Men jeg hadde jo vokst opp i en familie hvor skip og kaianlegg var en naturlig del av fars levevei, og også fått med meg at norske redere var framtidsorienterte. De hadde på denne tiden begynt å bygge nye moderne og større skip, som blant annet var beregnet på tankfart. Nettopp i denne bransjen mente jeg at jeg hadde min store sjanse – både til å få meg en sikker jobb, og samtidig få med meg mange nye spennende opplevelser på kjøpet. Jeg var fri og frank, og forhørte meg rundt om det ikke kunne finnes en jobb som passet for meg.

Krigen var i gang

Dette var på senhøsten 1939, og krigen hadde forlengst startet ved at Hitler invaderte Polen. Jeg hadde hørt rykter om at tyske ubåter var i gang med å torpedere skip, men trodde ikke at det ville ramme noen skip fra Norge - den lille fredelige sjøfartsnasjonen, plassert i Europas utkant. Jeg kunne ikke i min villeste fantasi tenke at jeg en dag selv skulle havne midt oppi sjøkrigens ragnarok.

Som visegutt tjente jeg ti kroner uka, og det var lite når jeg sammenliknet med hva fetteren min tjente som messegutt om bord på M/T Basel. Denne båten var innom Skien med jevne mellomrom, og det er ikke å ta for hardt i når jeg sier at han markedsførte sjømannslivet i blomstrende ord og vendinger for landkrabba i fiskebutikken.

Fetteren min mistet imidlertid lysten på videre karriere til sjøs da krigen startet i september 1939. Nå var ikke dette noen bremsekloss for meg. Jeg var fremdeles like oppsatt på å komme til sjøs, men hjemme sa de tvert nei. Dermed seilte det opp til en hard konfrontasjon mellom foreldrene mine og meg, og det endte med at jeg en ettermiddag stakk av til tanta mi på Kleiva. Det var den største trusselen jeg klarte å stable på beina, og den hadde nok sin virkning. For da jeg kom hjem neste dag, hadde foreldrene mine bestemt at jeg skulle få lov til å prøve meg som sjømann allikevel.

En røff opplæring

- En dag kom jeg over en annonse hvor de søkte etter mannskap til D/S Mimona. Det var en skikkelig gammel “kølabåt” i ordets rette betydning. Om bord brukte de kull til å fyre opp dampmaskinen, og skuta gikk i fart mellom England og Norge med celluloseballer den ene veien og kullast i retur. Båten var på 1147 groundton (GT), bygd i Trondheim 1919, og var eid av firmaet Andersen & Co i Fredrikstad. Innehaveren drev med kullimport, og foruten D/S Mimona hadde selskapet også søsterskipet D/S Sitona.

Jeg søkte på jobben, var heldig og fikk et raskt og positivt svar tilbake: Jeg kunne mønstre på umiddelbart – som jungmann. Dette var faktisk som å starte på trinn 2 for dekksmannskap. Det føltes som en “flying start”.

Jeg kom fram til Sandesund ved Fredrikstad en søndagskveld, og entret opp landgangen for å gå om bord i den svartmalte og noe værbitte Mimona. Spenningen sitret i hele kroppen, og lite ante jeg den dagen, at dette var mine første skritt på et livslangt yrkesliv som sjømann.

Det var bekmørkt og det fantes ikke elektrisk lys om bord – bare parafinlamper som ga et lite og dunkelt skinn. Jeg fant likevel vei inn i ruffen, og ble tatt imot av mannskapet. Jeg kan ennå minnes den spesielle lukta som slo imot meg da jeg åpnet døra. Det var en slags blanding av sur piperøyk og matos.

Innerst i en krok var køya mi plassert. Det var ikke snakk om noen enkeltlugar, her skulle jeg sove sammen med flere av de andre fra mannskapet. Det var ikke store plassen, men med litt god planlegging fikk jeg plass til både meg og skipssekken. Med tusenvis av tanker surrende rundt i hodet falt jeg omsider inn i drømmeland, mens de andre fremdeles skravla rundt meg.

Det var allikevel ikke mye søvn jeg fikk, for mandag morgen ble jeg purret gørrtidlig og satt i arbeid med å koke kaffe til mannskapet. Straks denne oppgaven var avsluttet, ble jeg sendt ut for å få vekk lastelukene på dekket. Lukene var av tre og tunge som bly. Senere på kvelden var det min jobb å få de samme hersens lukene pent på plass igjen. Og det skulle gjøres skikkelig og helt etter oppskriften.

For selv om skuta var noe tilårskommen, var hun skipperens stolthet, og han forlangte at alle vi som var om bord skulle sørge for at hver eneste minste ting fungerte slik den skulle.

D/S Mimona var Helges første båt.

En av mine andre oppgaver var å holde orden forut og sørge for at maten ble brakt rundt i tide til det øvrige mannskapet. Jeg skulle jobbe både som bysse- og dekksgutt og som jungmann. Men det var bare en sped begynnelse på min maritime opplæring. Det gikk ikke mange timene før jeg ble satt til å kjøre vinsjen. Jeg hadde aldri tidligere betjent et slikt verktøy, og det var ikke avsatt noen tid til opplæring.

Her var det bare å gå rett på og gjøre det beste ut av det. Selvfølgelig dro jeg i feil spaker til gal tid, og resultatet var at det ble noen skikkelig feilskjær.

Jeg fikset ikke helt dette med å “låre og heve” lasta slik sjauerne ville det skulle gjøres. Lasta havnet på helt andre steder enn den skulle. Og det gikk ikke fort nok når jeg skulle senke de store celluloseballene ned i lasterommet. Dermed fikk jeg servert noen gloser som slett ikke passer for sarte sjeler, og jeg skal ikke gjengi dem her.

Karene hadde sitt eget språk og ga meg virkelig så hatten passet. Jeg har aldri, verken før eller senere, fått så mye kjeft på så kort tid, og det var den tøffeste opplæringen jeg noen gang har hatt.

Nå hadde hverdagen for alvor begynt, og jeg må innrømme at på dette tidspunktet hadde glansen til sjømannsyrket begynt å falme.

Da kvelden endelig kom, og jeg kunne krype opp i køya, var jeg så sliten at jeg sloknet momentant.

Håndfaste karer

Neste morgen var som å gå fra asken til ilden - jeg var så stiv og støl at kroppen plent nektet å følge ordrene fra hjernen om å komme seg ut av køya. Men mannskapet var håndfaste og resolutte karer og visste utmerket hvordan en førstereisgutt skulle behandles. Det tok ikke lange tiden før jeg kontant ble hentet, fikk servert en kopp kaffe og ble sendt hodestups ut av byssa.

Det var ikke bare jobb med vinsjer og lasteluker på dekket, men jeg ble også satt til å pusse alle lanternene om bord. Og det var ikke få lanterner som var plassert rundt om i master, forut og akterut, på styrhus og så videre. Arbeidet skulle gjøres ordentlig, fordi det hadde med sikkerheten å gjøre, det var veldig viktig at lanternene kunne ses av andre skip når vi seilte i mørket.

Mimona var en forholdsvis liten båt, og alle om bord hadde flere forskjellige oppgaver. Dermed sanket jeg opp mye verdifull erfaring, som skulle komme godt med senere. Noe jeg likte godt var når jeg fikk stå til rors og styre skuta. Da vokste jeg noen hakk.

Overgangen fra livet på land til hardt arbeid om bord føltes ganske tyngende de første dagene, men jeg hadde selv valgt denne tilværelsen så det var ikke annet å gjøre enn å bite tennene sammen.

Som et fugleskremsel i skansekledningen

Jeg hadde fått i oppgave å spyle dekket. Den gang hadde vi en do ute på dekket. Det var ikke innlagt vann på doen, vi brukte bare en pøs med sjøvann når vi skulle skylle ned.

Nå var det vinter og kaldt, og for å si det på godt norsk; dritten hadde bokstavelig talt frosset dønn fast i toalettet. Da jeg satte i gang med å spyle, rant derfor hele smørja utover dekket i stedet for til sjøs, noe som ble observert av den alltid årvåkne andrestyrmannen.

Han var en handlingens mann, og lot ikke en slik anledning gli ubemerket forbi. Han ga meg en overhaling jeg aldri har glemt, og avrundet seansen med å gi meg en kilevink så jeg havnet som et fugleskremsel i skansekledningen. Men resultatet var at jeg i alle fall lærte å sjekke “rikets tilstand” om bord før jeg skred til verket på toalettet.

Glemmer aldri de gode vennene

Jeg ble fort vant til skipets bevegelser, selv om Nordsjøen på denne tiden av året kunne være litt rufsete – for å si det mildt. På kveldene ble jeg bysset i søvn til lydene fra maskinen nede i motorrommet, hvor fyrbøterne – “Sotenglene” var i full sving med å lempe på køl til en gammel og utrettelig dampmaskin.

Mimona var en typisk Nordsjøfarer, og hele atmosfæren og luktene om bord bar preg av den strabasiøse hverdagen til mannskapet. Det var lite som minnet meg om de fargerike og eksotiske historiene jeg hadde fått fortalt på Union-brygga. Livet om bord var atskillig hardere enn det jeg var vant til hjemme i trygge Skien, og arbeidsoppgavene sto i kø.

På tross av dette likte jeg meg veldig godt om bord i Mimona. Det var ei flott læretid, og i løpet av et par uker følte jeg meg ordentlig hjemme på skuta. Det var lett å bli kjent med resten av mannskapet, og vi ble kjapt gode venner. På turen over Nordsjøen delte de villig sin erfaring med meg. Sjøfolk er noe for seg selv – de kan være så uenige at fillene flyr – men når det gjelder, ja, da holder de sammen! En for alle, alle for en! Et slikt kameratskap sitter godt fastspikret i minnet.

Det ble bare den ene turen

Jeg var bare en “drittunge”, men hadde altså mønstret på som jungmann. Det syntes jeg var en flott tittel for en førstereisgutt. Det var heller ikke så store hyra jeg hadde, men jeg følte meg allikevel som en krøsus da jeg fikk utbetalt hyra da vi lå ved kai for å laste opp kull i Dunston ved elva Tyne.

Vi hadde 65 kroner i lønn pr. måned og 18 kroner ekstra pr. dag så lenge vi var i det som på det tidspunktet ble regnet for krigssone og farlig farvann. Den gang var det mange penger for en 16-åring, og jeg følte meg søkkrik, minnes Helge.

Det ble bare med den ene turen på Mimona, men det var nok til at Helge fikk “saltvann i blodet”. Han hadde virkelig trivdes om bord, og nysgjerrig som han var på livet, så hadde turen med “kølabåten” gitt ham mange flotte opplevelser, og en smak av hva sjømannslivet hadde å by på.

Andre unggutter ville kanskje blitt skremt tilbake til landjorda igjen etter den tøffe behandlingen om bord. Men Helge lot ikke slike ting gå inn på seg.

Han hadde vært på sin første seilas i utenriks, og ikke minst – og han hadde for første gang besøkt England. Alle opplevelsene hadde gitt ham en glupende appetitt på en yrkeskarriere til sjøs.