VESTFOLDLiV

Ville, vakre, våte Vestfold!

FORORD

Selv om fantasien kan være en respektløs anarkist, en ensom rytter på vei fra Utopia til Atlantis, er ikke et halvt hundre fantasifulle vestfoldinger nødvendigvis like mange uregjerlige eksentrikere spredt utover skog og mark i vill uorden som kongens eventyrlige harer. Ikke når de skriveføre har akseptert fylkets grenser som absolutt utkant for tankeflukten og jurymedlemmenes selvbestaltede rett til å innrømme noen tekster nåde og plass i samlingen, andre ikke. I denne antologien har alle medvirkende en påtrengende skriveglede felles. Samtlige har lest invitasjonen som oppfordret dem til å bidra med en eller flere litterære prestasjoner til verket. Poesi eller prosa, tradisjonelt eller avantgardistisk, slikt fikk være bidragsyterens eget valg.

Noen av de nesten femti forfatterne som har latt seg dressere av invitasjonen fra Forlaget LiV og levert inn sitt dikt eller sin fortelling til helheten, er allerede stjerner i nasjonens litterære elitedivisjon, andre befinner seg foreløpig ved foten av stigen som leder mot anerkjennelse. Men de har alle som én vært underlagt den satte begrensningen som krever at diktet, skissen eller novellen ikke trekker leseren med seg ut av Vestfold, ut i verden utenfor. Det vakre, det ville, det våte og det vanlige skulle tilhøre eller kunne skje akkurat i dette kultiverte og uregjerlige landskapet mellom Telemark, Buskerud, Oslofjorden og Skagerak.

Tekstene samlet i denne utgivelsen skaper lyder og lukter, bilder og følelser – noe er gjenkjennelig og kjært, annet fremmed og lett skremmende. For noen kan kanskje tekstene framstå som toner eller pulsslag i en sats. Det er i hvert fall utgiverens håp. Nå er det opp til leseren å avgjøre om bidragsyterne og juryen har maktet å skape et symfonisk hele av materialet de har hatt fornøyelsen av å vurdere.

God fornøyelse, leser!

Tønsberg oktober 2014
Bernt Eggen

©Liv Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2014

Omslag: Terje Nielsen

Foto omslag: Peter Lindholm

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-83300-35-2 (epub)

ISBN: 978-82-93184-90-4 (trykk)

Det må ikke kopieres fra denne boken i strid med åndsverkloven eller inngåtte avtaler om kopiering

INNHOLD

Ambjørnsen, Ingvar (invitert) | Utsikt fra Mølen
Askedalen, Birgitte Kløw | Lykkestund
Askedalen, Birgitte Kløw | Sykkeltur i Vestfold
Askedalen, Birgitte Kløw | I Bøkeskogen
Astrup, Kari-Mette | 17. mai

INGVAR AMBJØRNSEN

UTSIKT FRA MØLEN

Når de passerer avkjøringen til Helgeroa, kommer solen opp som en brann over grantoppene.

Klokken på dashbordet viser 6.17.

-Jeg synes det er fint at han ikke satt i mørket, sier hun.

Han tenker hold kjeft, men tier.

Ved de gamle garasjene tar de av inn i skogen. Gangfart. Vugger fra side til side når hjulene fyller groper og søkk. Til slutt bare stein og grus. Skogen sprekker opp i tornekratt og bjørnebærbusker. Han gir forsiktig gass opp den vesle bakkekammen. Skrur av motoren og trekker i brekket. Her.

Hvor raet synker i havet. Hvor store flokker med ærfugler ligger og danser i dønningene.

De tier. På utsiden av Fugløya står et frakteskip og stamper. Vinden tar til å spille på takgrinda. Det rykker i bilen når støtene kommer.

Når hun begynner å gråte, går han ut av bilen og slår døren igjen etter seg.

Det er for kaldt å stå her i bare skjorteermene, så han blir stående.

Han husker den tidlige morgenstunden for over tjue år siden. Ennå mørkt som natten. Han ligger våken og hører gutten spise frokost og smøre nistepakke nede på kjøkkenet.

Så lyden av ytterdøren som slår i.

Sykkelhjul i grusen. Guttestemmer.

En svartkråke har blåst over havet fra Danmark. Det er en bevinget skatt. Den er sett på Mølen. Han har tilbudt seg å kjøre, men det er ikke sånn det er i deres verden. Der de er finnes lover mot slikt. Det er sent på høsten, og kaldt. Fra byen og ut til de gamle jernaldergravene, er det to timers guffent sykkelritt hver vei.

Han kommer hjem alene i skumringen, og går rett på rommet.

De spør aldri.

Hun kommer ut av bilen, og drar på seg anorakken. – Er du sikker på at det var akkurat her?

- Ja, vennen min. Det var akkurat her bilen sto.

- Så underlig. Da har han sittet og sett ut over havet.

Han svarer ikke. I hans verden er det helt andre ting som er underlige enn i hennes. Nå undrer han seg over at han klarer å holde seg så rolig.

- Jeg mener… Han kunne jo ha gjort det i garasjen.

- Ja, sier han. – Han kunne til og med ha latt det være.

Han setter seg inn i bilen igjen. Frakteskipet har kommet nærmere. Hun står med ryggen til, og med armene hengende rett ned.

Du må elske henne. Nå må du forsøke å elske henne.

Han smiler til henne når hun setter seg inn igjen. – Du har rett. Han har sittet fint her i solrenningen.

Og vet med det samme at det skulle han aldri ha sagt.

BIRGITTE KLØW ASKEDALEN

LYKKESTUND

Når jeg står opp før de andre

kan jeg tegne hønene

før de vet at jeg ser dem

så de ikke gjør seg til og

ingen ser at jeg tar en kjeks til kaffen

det blir så fort tomt

hvis alle skal ha

i litt lite lys kan jeg

portrettere en høne som

ikke er bevisst at hun blir

observert til minste detalj

fra fjærene på foten til

den forsiktige klukkinga

vil ikke vekke de

andre hun heller

det kan ligge en saftig mark

i blomsterbedet og

da vil man helst ikke rope

det blir så fort tomt

hvis alle skal ha

og menneskene setter opp gjerde

de har ikke sansen for slikt

BIRGITTE KLØW ASKEDALEN

SYKKELTUR I VESTFOLD

Hvis jeg vandret nedover Kyststien og ble møtt av rullestein fra Mølen og trekkfugler som trakk meg mot gravrøysene med bølgeskvulp og svak vind fra sør, ville jeg nok fulgt villig med.

Hvis jeg la til kai i den gamle loshavna Stavern og smugtittet ut mot Citadelløya, hvor det i dag anes fred og ingen fare blant bildende kunstnere, og jeg inntok en koljekake mens turister fra alle verdenshjørner kjøpte keramikk og solte seg på strendene, og en anerkjent forfatter planla nye krimplott med åpen dør, kunne jeg nok ikke ha motstått fristelsen av å titte inn.

Hvis jeg sto på skøyter i Bugårdsparken mens andre lekte seg i skiløypene rundt byen eller spaserte rundt Hvalfangstmonumentet, og atter andre vinket ned til oss fra fly med flortynt badetøy og solkrem i kofferten, og båtene gikk i skytteltrafikk til nabolandet mens småbarnsforeldre lærte sine respektive å svømme få meter fra meg, skulle jeg nok varmet meg på kaffe i Bakgården etterpå.

Hvis jeg speidet etter vadefugler og fant Norges eldste by med Slottsfjellet ragende mot horisonten og jeg fortsatte mot byen med stigende interesse for en fjelltur, og deretter inntok et måltid langs brygga med alle båtturistene og fikk høre om Verdens Ende, ville jeg nok ventet litt og dratt dit i ruskevær.

Hvis jeg badet i Merkedammen mot slutten av sommerferien og fikk servert blåbær med melk fra kjølebagen, kunne vi ha syklet innom Høyjord stavkirke på tilbakevei, hvor guiden ville vist oss rundt til duften av tjære og tanken på myntfunn fra 1170 under gulvet.

Hvis jeg besøkte vikingtiden og deltok i bryllup i gildehallen ved de store gravhaugene på Borre, ville jeg nok hatt vanskelig for å tro at man kom til å vie oss et museum, og at unger skulle løpe barbeint over haugene mens foreldrene kastet øks, og spælsau gresset i det de kalte Nasjonalparken, akkurat her, tusen år fram i tid.

Hvis jeg gikk tur med hunden over Kanalen og etter hvert passerte Vervensporten en lys sommerkveld på Karljohansvern, og så tok et bad på Vollane, ville jeg nok ikke tenkt over at disse fredelige omgivelsene er bygget for kanoner og kruttlagre.

Hvis jeg en gang padlet på Eikern og kom innom Norges eldste landhandel i Eidsfoss for is, og fant jernverket hvilende og arbeiderboligene sydende av kunstnerliv, og lot fortelle at man igjen feirer Sankt Hans med fele, ville jeg nok tatt turen dit oftere.

Hvis jeg tok toget til Sande på leting etter kulturminner, ville man kunne fortelle om spennende funn av steinalderboplasser fra tusener av år før Kristus, da øksene ble lagd av stein, og man levde av jakt og fangst, og kulturelle skolesekker og togforbindelse langs kystlinjen ikke var særlig aktuelt.

Hvis jeg satt på en benk og vinket til ferjepassasjerene som ankom eller forlot Svelvik, etter å ha handlet i smale gater i sentrum og satt føttene i Lallaparken, skulle det smake med morell og plommer fra en av de mange frukt- og bærdyrkerne i kommunen mens jeg fikk med meg siste nytt i Svelviksposten.

Hvis jeg syklet forbi knallgule jorder med traktoregg og økologiske poteter og forskjellige kornslag på vei til mølla, og rautende kuer slo etter fluene med halen langs svingete landeveier med gårdstun på begge sider, ville jeg tatt med en raus niste på sykkelturen rundt i Vestfold.

BIRGITTE KLØW ASKEDALEN

I BØKESKOGEN

Innved fjellet står

de gamle bøkene med

nye ark klistret til hverandre

om noen dager vil de

blafre under lampen

det var ikke få

som gjestet lesesalene under

fjorårets sesong

KARI-METTE ASTRUP

17. MAI

Broren min løper etter meg. Latteren kiler i halsen, og de nye skoene mine klikker mot steinene. Det er ikke ofte han gidder å leke med meg. Men dette er ingen vanlig dag. Det er 17.mai. Jeg har fått ny, rosa kjole med hvite perleknapper foran på brystet og ny hvit strømpebukse. Ikke sånn tykk som tidligere år, men så tynn at du nesten kan se huden skinne igjennom. Heldigvis har det sluttet å regne slik at jeg slipper å gjemme alt det fine inni regnfrakken. Broren min har også fått nye klær. De likner på dem han hadde i fjor, bare større. Jeg hadde lyseblå kjole i fjor. Rosa er yndlingsfargen min. Mamma og pappa holder på å pynte seg, snart skal vi gå. Til neste år skal broren min også gå i toget. Da kan jeg vinke til ham med flagget.

Jeg løper ut på fortauet. Sola blinker i de brune vannpyttene. Vi springer i sikksakk. Et latterhikst kommer ut av munnen min. Han har snart tatt meg igjen, så jeg prøver å løpe enda fortere. Plutselig sklir føttene mine. Jeg mister fotfestet og faller sidelengs rett i en stor vanndam. Bak meg kan jeg høre broren min bråstoppe. Et øyeblikk er alt stille. Så begynner jeg å gråte.

Oppe fra døra kan jeg høre mamma rope på oss. Jeg kikker ned på den nye kjolen. De nye strømpene. Hulkene mine ljomer gjennom gata idet jeg får øye på henne i porten. Hun stopper, munnen hennes gaper før hun blir sint. Broren min har trukket seg inn mot gjerdet. Faren min slenger flaggene fra seg, han kommer løpende og løfter meg opp mens han banner høyt. Naboen vår, fru Sivertsen står ferdigpyntet i bunad på den andre sida av veien. Hun stirrer på faren min som løper med meg på strake armer ut fra kroppen, mens vannet renner. Mamma står allerede i døråpningen og sperrer inngangen.

«Ikke inn,» roper hun. «Vi får ta av henne her ute. Umulige unge! Man kan ikke slippe deg ut av syne to minutter.» Hun klyper meg hardt i armen.

Før pappa rekker å sette meg ned, har hun vrengt av meg kjolen og skoa. Den nye strømpebuksa ligger som en brun orm på trappa. De dytter meg inn døra mens de kjefter og bråker. Tårene mine spruter, jeg har vondt i halsen og nesa av all gråten.

«Legg dette i vaskemaskinen. Jeg tar henne.» Mamma kommanderer og samler sammen de våte plaggene og gir ham.

Hun tørker meg hardt med et hardt håndkle. Det gjør vondt, men jeg tør ikke å si au.

«Du får bruke den blå kjolen, da,» sier hun oppgitt, mens hun finner fram rein truse og strømpebukse. En sånn barnslig tykk en. Pappa forsøker å tørke de nye skoa med en klut, så gir han opp.

«Det her går ikke, penskoa er ødelagt. Du får ta joggeskoa,» sier han oppgitt og plasserer de velbrukte joggeskoa på gulvet foran meg. «Tråkk oppi.»

Lydig løfter jeg på føttene og gjør som han sier.

«Slutt å grin, nå må vi forte oss før toget går fra oss.» Mamma tørker ansiktet mitt med en fuktig klut. «Sånn.»

Jeg prøver å svelge gråten, men den vil ikke stoppe.

Broren min står fortsatt ute i gården når vi kommer ut. Han kikker ned i bakken.

«Godt at du kan oppføre deg i alle fall,» sier pappa og klapper han på skulderen.

«Kom, nå må vi skynde oss,» sier mamma, og tar hånda mi. Hun holder den hardt. Jeg må småløpe ved siden av henne for å holde følge.

Når vi kommer fram til det faste stedet vårt i Bøkeskogen, har noe av toget allerede passert.

«Har Torstrand skole gått?» spør mamma en dame mens hun rekker meg det minste flagget.

«Ja, de har nettopp gått forbi,» svarer damen og smiler.

«Pokker!» Mamma kikker surt på meg. «Nå rakk jeg ikke å vinke til Mikkel som jeg hadde lovet.»

Jeg strekker hals og kikker på toget. Selv om jeg fortsatt er litt lei meg, vinker jeg med flagget til ungene som går der. Noen vinker tilbake til meg, og et øyeblikk glemmer jeg nesten de gyselige joggeskoa og den barnslige strømpebuksa. Det virker også som om mamma og pappa har glemt at de er sure på meg. Nå står de og vinker, og når russen kommer, smiler de over hele ansiktet.

«Hipp, hipp heisan hurra,» roper vi alle fire til russen som går forbi.

De hadde mere møkkete sko enn meg.