Karin Kinge Lindboe

Far og Sachsenhausen

To første vers av «Aften på appellplassen» av Arnulf Øverland på side 96 er hentet fra «Vi overlever alt! Dikt fra krigsårene», Aschehoug 1945.

©Liv Forlag / Forlagshuset i Vestfold 2016

Grafisk utforming: Terje Nielsen

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-8330-090-1 (ePub)

ISBN 978-82-8330-083-3 (trykk)

Karin Kinge Lindboe

Mormors hjerte, 1992

Janus, 1993

Kors på halsen, 1994

Vill og vakker, 1995

Smak av honning, 1997

Solkvinnens flamme, 1998

Gaupesommer, 1999

Rolling Stones, 2000

Vinterkråke, 2001

Stella, 2004

Etterpå varer så lenge, 2011

Bøkene om Sam og Noa:

Den mystiske posen, 2005

Den lille, ville grisen, 2006

Sam møter en stor hund, 2007

Sam og Noa sniker seg ut midt på natta, 2008

Sam finner en feit frosk, 2010

Sam og Noa vil fange en hoggorm, 2012

Sam og Noa og papegøyen Papaya, 2013

Sam og Noa i revehulen, 2014

Sam og Noa redder nitten meitemark og en humle, 2015

Sam og Noa og den stakkars kaninen under solbærbusken, 2016

Jeg har tenkt å skille meg fra moren din.

Far snur seg mot meg idet jeg kommer inn på rommet hans. Håret er blitt litt langt i nakken.

Far, du vet hva jeg kommer til å svare nå.

Jeg setter meg ved siden av ham.

Ja, at hun er død, jeg vet det.

Hun har vært død i over to år, far.

Ja, sier far, men jeg synes hun følger meg opp så dårlig. Hun kommer aldri inn til meg mer, spiser ikke frokost med meg heller. Av og til ser jeg den røde anorakken hennes, men hun kommer ikke inn til meg. Aldri.

Solen treffer øreflippen idet han snur seg.

Jeg tror ikke hun var glad i meg. Han rister på hodet. Jeg tror ikke det, Karin.

Hun elsket deg, far, sier jeg. Det er jeg sikker på. Hun kysset deg på munnen helt til det siste. Husker du ikke hvordan ansiktet hennes lyste opp hver gang du kom inn i rommet hennes på sykehjemmet?

Jo. Ser du hakkespetten, sier far. Han smiler nå.

Jeg ser på den svarte flekken på ospetreet utenfor. Den ser ut som en hakkespett. Den ser nesten ut som en hakkespett.

Jeg nikker, sier at jeg ser den.

Den har rede like over. Ganske stort også, sier far.

Jeg nikker og kysser ham på kinnet. Den svarte hakkespettflekken i barken rører seg ikke. Jeg gidder ikke å si at hakkespetter ikke har sånt rede.

Far har knallblå øyne og sterke, hvite tenner, en bestemt, glattbarbert hake, stor munn og bustete, markerte bryn, er nittifem år gammel og har ikke åreknuter på beina. Han er på skjermet avdeling på pleiehjemmet fordi han forsvinner til nærmeste buss hvis han kommer seg ut. Han vil reise hjem. Men han klarer ikke å bo alene lenger. Ikke uten henne. Ikke uten oss, barna. Ikke med hjemmehjelp.

Far rynker brynene.

Skal vi gå en tur, far?

Vi går bortover veien. Far har hendene på ryggen, går fremoverbøyd, som om han gransker bakken.

Atten, nitten, nitten og en halv, sier jeg.

Han ser spørrende på meg.

Du er jo gammel skihopper, nå ser du ut som om du ligger bra an til et langt hopp.

Han rister på hodet uten å rette seg opp.

Moren din har alltid vært en flirt, sier han. Hun likte å være beundret. Da Kari hadde selskap, fortalte moren din hvordan hun ropte det ut, fritt for å ha David til bords! ropte hun. Hvorfor inviterte Kari denne David i selskap? Og hvorfor måtte moren din fortelle meg hva hun ropte? Vi var jo forlovet.

Du spurte henne aldri om dette?

Nei, jeg gjorde ikke det. Hun hadde sine sider, moren din.

Han har tydeligvis glemt at han vil skilles fra henne.

Han smiler plutselig, snur seg mot meg og smiler. Et sånt ungt smil.

Skulle ikke du skrive om meg? Ble det ikke noe av?

Jo, jeg er i gang, far, er ikke helt ferdig, bare.

Jeg har lest for deg, tenker jeg, leste for deg og mor, du sa at du kjente deg igjen.

Får håpe du får det til, sier han. Ikke så veldig interessert. Far har nesten sluttet å snakke om krigen.

Far fortalte ikke om det vonde og vanskelige han opplevde i de to og et halvt årene i fangenskap i Sachsenhausen. Far fortalte om gutta han bodde i brakke med, om latteren, historiene, at de sang for hverandre, fleipet, tegnet bursdagskort og leste brev hjemmefra høyt om kvelden. Vi, søsteren min, broren min og jeg, trodde at Sachsenhausen var et hyggelig sted, i mange år trodde vi det. De hadde en klubb, fangekameratene hans og far, etter at de kom hjem, etter krigen. Gromgutta, kalte de seg. Hver vinter hadde de Grompiade, og hvert år hadde de fester hos oss, bråkete, gøyale fester, med høye latterbrøl og mye sang. Vi lå i køyesengene, Anne og jeg, vi lå og lo, lykkelige. Begge tenkte på at nå lo de også og snakket om hvor glade de hadde vært i Sachsenhausen, Bjørn, Stig, Birger, John, Rolf, Per og far. De hadde nummerskilt og fikk premier på skidagene, de hoppet på ski, gikk langrenn og vant grompiske medaljer.

Hvordan var det i Sachsenhausen, far? Jeg husker at vi spurte. Husker at vi var så trygge på at vi ville få disse lette, rare svarene og fars rolige stemme.

Dere vet at vi gutta var mye sammen der nede, sa far. Vi sang om kveldene, og øvde oss på å opptre. Vi opptrådte for kongen da vi kom hjem.

Vi visste om det, Hjemreiseprogrammet, på Nationaltheatret, dikt, sanger og faren vår som sydde i knappen, en stumsketsj som han aldri tok helt ordentlig for oss, men som vi var stolte av likevel. Kong Håkon hadde ledd. Gromgutta sa at han hadde ledd så mye at han holdt på å dø av latter.

Steff Kinge skulle vise seg å være et geni på stumsketsjens område, sto det i Aftenposten etterpå. Hvis jeg først skulle være mor til et geni, sa farmor, skulle jeg ønske det ikke var på stumsketsjens område. Han kunne dødd, sa Gromgutta, kong Håkon, kongen kunne dødd av latter, du kunne ha blitt kongemorder, Steff. Så lo de igjen. Vi lo også. Disse tullete og tøysete Gromgutta som hadde så mye morsomt sammen, som alltid var glade for å se hverandre, klemte, brølte og slo hverandre på ryggen. Vi var alltid litt opphisset og spente når de kom på besøk, de hadde jo vært i Sachsenhausen med faren vår. Sachsenhausen, dette ordet som smakte så godt og annerledes, som gjorde oss så forskjellige fra dem som ikke hadde dette ordet som vi kunne rulle rundt i munnen. Dette ordet som var rart å si, og enda rarere å skrive. Det hendte at en lærer spurte meg på skolen, spurte med alvor i stemmen: Jaså, faren din har sittet i Sachsenhausen?

Ja, svarte jeg, og smilte. Jeg ble så glad og lett av å kunne si det høyt. Kjente meg heldig.

Vi så i albumet hans, fangenummeret og de flotte kortene gutta hadde tegnet til ham på fødselsdagene i Sachsenhausen. Vi syntes det var fint. Kort med tegninger og dikt, fargelagte blomster, glede og begeistring. Og Mia tenker på Steff i lenker, på Steff i bur, sto det på et av kortene, på melodien Du grønne glitrende tre, så Anne og jeg sang den sammen: på Steff i bur, på Steff i bur. Fangenummeret var også der, limt inn på en egen side. Vi syntes ikke det var så skummelt. Far utdypet aldri noe når han viste oss albumet. Ikke da.

Jeg vet ikke når han begynte å fortelle om krigen. Kanskje det var da han startet som tidsvitne, reiste med De hvite bussene, tilbake til Sachsenhausen, til Auschwitz og Birkenau, og jeg ble med. Jeg hadde lest bøker, jeg hadde sett filmer fra krigen, men å se far, der han sto i den slitne brakka, den trange, mørke brakka, med bord og senger stuet sammen, se ham i den blå allværsjakken og hvit skyggelue, se ham lene seg litt frem mot elevene og fortelle. De var så stille, ungdomsskoleelevene. Jeg også. Han var et tidsvitne, en reisende i tid, en som hadde bodd i denne brakka i to og et halvt år, og de unge ansiktene løftet seg mot ham. Jeg så at de gjerne ville ta på ham, klappe ham på kinnet, kanskje. De gikk inntil ham etterpå, en tett gruppe med unge mennesker, og snakket, spurte ham med lave stemmer. Lærere og jeg, noen foreldre litt bak. Unge, alvorlige mennesker som ville vite mer. Jeg ville også vite, far. Og samtidig ville jeg ikke vite. Det lykkelige Sachsenhausen. Vi gikk forbi galger, gasskamre og underjordiske celler. Forbi Revier, sykehusbrakka, forbi plassen for strangulering. Det var ikke trær da, sa far, den gangen jeg var fange her, ikke gress, bare leire. Det blåste bestandig og vi hadde ikke noe å gjemme oss bak. En jente plukket en gul blomst og satte den i brystlommen. Og heller ingen blomster, sa far, og smilte til henne.

Han fikk album etterpå, med bilder, hilsener og gaver fra elevene. De takket ham for det han hadde gitt dem, fordi han hadde vært der, for alt han fortalte. De skulle ikke glemme, skrev de.

Heller ikke jeg skulle glemme. Vi satt i hagen, i Stavern for noen år siden, far og jeg. Mor lukte skvallerkål. Far fortalte om krigen. Han snakket mye om den tiden nå. Nesten bestandig. Jeg vil skrive ned din historie, far, sa jeg. Jeg vil ikke glemme den. Får jeg lov til det? Far nikket. Det var sommer, solen skinte, roser blomstret mellom epletrærne, og en liten vind lekte med to hvite laken på klessnoren. Jeg elsker denne hagen, sa far, dette huset, svabergene der ute og den høye himmelen over Stavern. Og svalene, ropte mor fra solbærbuskene. Husk at når jeg dør, skal jeg bli en svale! Far smilte mot henne.

Husk bare at jeg var ingen helt, Karin. Det var så mange som hadde det redselsfullt i konsentrasjonsleirene, mye verre enn meg.

Far la hendene bak nakken og vippet solhatten lenger ned i øynene.

Mye verre, jenta mi.

En blodåre banket på halsen hans, som et ørlite hjerte. Som noe foruroligende.

Skulle de bli borte fra meg en gang, disse to, foreldrene mine.

Alt virket så uforanderlig.

Jeg må nesten begynne med Mia, far lo, og at jeg måtte flytte. Mor hadde gått inn i huset. Det var stille i hagen. Bare to laken blåste sakte frem og tilbake på klessnoren. Jeg bodde på Nordstrand, fortsatte far, og var bare 16 år da jeg måtte flytte til Bøn, den lille stasjonen før Eidsvoll. Flytte fra vennene, fra hoppbakkene, skogen, løypene, fra livet selv. Bøn. Hvem hadde hørt om Bøn? Ikke jeg i hvert fall. Flytte fra huset, fra portstolpene jeg hadde murt sammen med faren min, fra Stein og Helge, fra Bekkelagsbakken og Skullerudbakken. Faren min hadde fått jobb på Bøhnsdalen Mills Ltd., og vi fikk bolig som fulgte med stillingen, stor hage, og jeg skulle få eget rom. Akkurat som om det hjalp. Jeg hadde fått to yngre søstre, var konfirmert, hadde fått hatt og dress til konfirmasjonen, gått på Svaes danseskole og hadde bakkerekorden i Bekkelagsbakken den vinteren vi flyttet. Jeg kunne ikke grine, kunne ikke det. Flyttebilen var kommet, og jeg sto der med hatten i hånden og så på huset jeg skulle flytte fra.

Mia bodde i nabohuset på Bøn, i det gule huset tvers over veien, tjenestebolig, det også. De var fire jenter, Mia var den nest eldste. De var alle like gamle som meg og søstrene mine, født akkurat samme år som oss, også. Søstrene mine var spente.

Huset var stort, hagen diger, med singelganger, epletrær og bærbusker, det var grønnsaksland, vedskjul med utedo og grisehus. Tvers over veien var det en skråning med kuer i. Inne var det vannklosett og badekar. Vi fikk spisestue med glassveranda, kjøkkeninngang og hovedinngang inn i en enorm hall som alltid var iskald om vinteren. Og jeg fikk eget rom. Jeg husker jeg sto der, hatten var merkelig flat, hjertet hadde flat lyd under frakken og håret kjentes flatt ut, det også, da jeg dro hånden gjennom det. Alt var totalt fremmed, ubrukelig. Skal du ikke se på rommet ditt? smilte faren min og dunket meg lett i skulderen. Jeg greide ikke å smile tilbake. Faren min la ikke merke til det.

Jeg traff Mia i et selskap hos Brønlund, noen hus lenger ned i veien. Nå skulle alle hilse på oss, den nye familien, de nye naboene, ønske velkommen og bli kjent med oss. Mia var annerledes enn jentene på Nordstrand, annerledes enn de fleste jenter jeg hadde møtt. Hun sto foran meg med skarp pannelugg, rett hår klippet like under ørene, og rakte frem hånden. Mia Hübert, sa hun alvorlig. Steff Kinge, sa jeg, litt forfjamset over at hun rakte frem hånden, ingen jente hadde presentert seg på den måten for meg før. Men der sto hun, uten å smile, iakttok meg som om jeg skulle være noe underlig, noe hun måtte se nærmere på. Hun hadde kjole med en liten krave øverst, og jeg tenkte at den så barnslig ut. Øynene var blå, store og spørrende, som om hun ventet på noe. Jeg visste søren ikke hva jeg skulle si eller gjøre av armene mine, av hendene. Hun ventet, jeg så det, med et lite smil kanskje eller en geip i munnviken. Er det noen hoppbakker her? spurte jeg. Og angret i det samme. Hoppbakke! Herregud! Da smilte hun plutselig, som om det var det beste jeg kunne ha spurt om.

Hoppbakke, svarte hun, om vi har hoppbakke!

Mia og jeg ble venner, bestevenner på en måte. Foreldrene våre ble venner, og søstrene våre. Mia var utrolig god i hoppbakken med Knut, Jon, Arne og Bjørn, og jeg ble kjent med dem alle sammen. Jeg hoppet like langt som dem også, noen ganger lenger. Vi målte nøye. Mia hoppet ikke like langt som gutta, men hun var god, jeg må innrømme det, veldig god. Vi spilte tennis, gikk på ski, syklet og svømte i Andælva. Mia sa alltid ælva. Hun fikk ikke lov til å snakke bøndialekt inne, men ute snakket hun sånn som de andre onga. Og vi badet i ælva, mellom tømmerlunder og flytetømmer, stupte, og måtte alltid passe oss for synketømmeret som lurte under vannflaten. Vi svømte i brunt vann og hadde duften av solvarmt tømmer i nesa, blandet med den skarpe lukten av cellulose fra papirfabrikken like bak oss. Jeg var god til å stupe, og svømte lenge under vann, så lenge kunne jeg holde pusten at Mia var rasende da jeg endelig kom opp. Hun trodde jeg hadde druknet, freste, kalte meg en barnslig idiot. Jeg likte at hun var redd for meg.

Og jeg gikk på dans på Bønslund sal, der Mia og Kari, Knut, Jon og Arne hadde lært å danse. De danset vals, reinlender og masurka, de hadde ingen danselærer, det var bare å kaste seg ut i det og prøve seg, fortalte Mia meg. Jeg engasjerte storesøsteren til Mia. Kirsten var helt nydelig der hun sto og lente seg inn mot veggen med et furtent uttrykk rundt den fyldige munnen, i en blank, grønn kjole som strammet over brystene. Jeg rødmet da Kirsten så på meg og gjorde et lite kast med hodet. Likevel takket hun ja, overrasket, men vennlig, da jeg engasjerte henne. Det var vals, og jeg visste at jeg kunne vals, hadde jo gått på Svaes danseskole, kjente meg sikker. Jeg holdt Kirsten i armen og førte henne ut på gulvet, smilte. Kirsten fikk hissige, røde flekker i kinnene mens vi danset, rev seg løs og forlot meg midt på gulvet.

Hvordan er det du danser! Hun hveste det inn mot øret mitt. Tror du jeg danser med en tulling.

Og jeg kjente meg akkurat som det, der jeg sto med hengende armer midt på gulvet mens alle så på. Mia smilte til meg. Jeg spurte om hun torde, og hun svarte at hun fikk vel gjenopprette min ære. Mia fortalte meg at de danset ikke sånn vals på Bøn. Og jeg la armen rundt henne.

Pust med magen, Steff, pust med magen, sa Mia. Også hun syntes at jeg danset merkelig. Hun lærte meg den lokale valsen.

Vi visste ikke at det skulle komme en krig. At det skulle komme tyskere til Bøn. At alt skulle bli forandret. Jeg konsentrerte meg bare om å følge føttene til Mia.

Jeg trodde jeg var bedre enn henne på ski. Trodde jeg skulle smøre skiene hennes første gangen vi skulle gå til Klofjell. Mia lo.

Går ikke jentene på Nordstrand på ski?

Mia trakk på seg røde strikkevotter og tok et godt tak i stavene og gikk.

Jo, jentene på Nordstrand gikk på ski, men ikke sånn som Mia.

Jeg så etter henne, så på beina, armene og ryggen hennes, uanstrengt og smidig gled hun gjennom det silkemyke sporet over Hurdalssjøen. Hun snudde seg ikke. Jeg hev meg på stavene og spurtet etter henne.

Jeg flyttet til Oslo og bodde på hybel hos fru Kolstad. Jeg var ferdig med Handelsgymnaset og hadde fått min første jobb. En ettermiddag satt jeg på en stein i Ekebergåsen og så de tyske flyene komme inn over Oslofjorden. Krigen var kommet til Norge. Lyden fra flyene festet seg inni meg som om noe ville briste og bli borte for bestandig.

Jeg begynte å arbeide med en illegal avis sammen med storesøster Reidun. Reidun var forlovet med Sofus, og også han var aktiv i motstandsarbeidet. Jeg ville være med, det var bare sånn det var, være med å forsvare landet vårt. Reidun var tøff, målrettet og pliktoppfyllende, hun var allerede i kretsen til Max Manus og Kolbein Lauring, sammen med venninnen sin fra Nordstrand, Gerd Vold. Reidun og jeg delte ut avisen For konge og fedreland. Plutselig var jeg med og delte ut den avisen, det var kanskje ikke veldig veloverveid, men jeg hadde tid og likte utfordringen, likte følelsen av å motarbeide tyskerne og ta sjanser. Hadde alltid likt å ta sjanser, samtidig var jeg veldig imponert over Reidun. Hun var så modig. Ordentlige, skikkelige Reidun, den påpasselige storesøster og venn. Hun gjorde aldri noe galt, og nå gikk hun flere turer, tett omslynget, langs bryggene i Oslo med Max Manus, de skulle se ut som om de var kjærester. Max Manus kunne da relativt uforstyrret utforske området for senere sprengninger, forklarte hun meg. Klart jeg også ville være med på dette, være der det skjedde, motarbeide tyskerne, være der spenningen var, det uforutsigbare, og jeg ble med i Milorg. Og så en dag ville Sofus ha meg med på et møte i Grünerløkka Folkets hus. Endelig, tenkte jeg, nå skal jeg være med på noe alvorlig, jeg kunne også brukes til noe. Vi skulle se en kanadisk film der vi skulle lære å sette sammen og bruke våpen. Året var nittenførtito, og jeg var tjuetre år gammel. Jeg kunne nesten ikke vente til kvelden kom og at møtet skulle begynne. Oslo by var bekmørk, alle blendingsgardiner var nede da jeg omsider gikk for å møte Sofus på Grünerløkka. Gater og hus forsvant i novemberregnet, og det var nesten umulig å orientere seg. Av og til skar en stripe av lys ut i mørket der en blendingsgardin ikke var trukket helt ned. Jeg løp i lys vårfrakk og hatt, var sent ute, og kjente raskt at jeg burde tatt en annen frakk og tjukkere sko. Det var ingen gatelys, bare dette svarte mørket, og enkelte steder måtte jeg tenne en fyrstikk for å sjekke gateskiltet. Jeg visste ikke helt hva jeg skulle være med på, visste ikke hvem som kom, hvem jeg kjente, eller om noen hadde fått høre om møtet, noen som ikke skulle vite om det, noen som kunne tyste.

Etter filmen skulle det være en orientering, sa Sofus, og så skulle vi få vite hva slags oppdrag vi skulle være med på. Ordet oppdrag rislet langs ryggraden. Jeg åpnet den grønne døra på Grünerløkka Folkets hus og gikk inn. Møtet skulle være i kjelleren, og mens jeg gikk ned den bratte trappen, hørte jeg lave stemmer. I det lille kjellerlokalet var minst førti mennesker stuet tett sammen. Våte frakker over stolene og gjennombløte hatter på gulvet, jeg så Sofus og Finn og et par andre jeg kjente fra før, og vi nikket til hverandre, alvorlige. Jeg satt der, våt på beina, la den våte frakken bak på stolen og hatten mellom føttene, og så startet filmen. Jeg kjente lukten av våte klær og svette, og hørte menn som pustet der nede i kjelleren, som et stort, felles åndedrett. Jeg visste jeg kunne gjøre noe for Norge sammen med denne gjengen. Vi var i gang. Etter møtet gikk Sofus og jeg sammen opp trappen. Jeg var fremdeles våt på beina, og håpet det hadde sluttet å regne. En eller annen hadde tent en røyk, og jeg trakk inn lukten av hjemmeavla tobakk. Noen lo nede i trappen og dyttet til hverandre. Jeg satte hatten på hodet og fomlet litt med dørklinken i mørket, merket at frakken også var våt. Jeg var lykkelig, litt elektrisk, jeg skulle ut, skulle hjem til hybelen, pakke, og jeg snudde meg og sa noe til Sofus som kom like bak meg og smilte. Han smilte, han også, og dunket meg lett i skulderen. Så åpnet jeg døra.

Tyskeren sto der med geværet rettet mot meg. Hjelmen skjulte øynene.

Hier kommt niemand heraus! brølte han. Her kommer ingen ut!

Jeg hadde aldri sett en tysker med gevær før, ikke med hjelm, jeg tenkte ikke, bare smelte igjen døra. Sofus og jeg snudde på likt, løp ned trappen, dyttet til de andre, ropte, skrek at det var en tysker der ute, at vi måtte komme oss vekk, ropte at han var bevæpnet. Alle begynte å løpe.

Vi hørte flere tyskere der oppe nå, tyskere som ropte Hier kommt niemand heraus!

Nødutgangen! var det en som skrek. Hvor i helvete er nødutgangen?

Vi fant en ny dør, jeg trykket ned dørklinken og vi sto ute på en plass med et plankegjerde på motsatt side, noen søppelkasser og en lastebil som var parkert midt på plassen. Jeg løp over plassen, klatret opp på gjerdet og kikket ned. Og der sto de, tyskerne, i hele gaten var det Gestapo, tungt bevæpnete tyskere, motorsykler, gevær, lastebiler og hjelmer. Jeg sto der på gjerdet, svaiet og visste plutselig at noen måtte ha tystet. En eller annen jævel hadde forrådt oss. En lyskaster traff meg midt i fjeset og blendet meg et øyeblikk. Likevel så jeg tyskeren som lyste mot geværet han hadde i hendene og gjorde tegn til at jeg skulle hoppe ned fra gjerdet. Jeg måtte hoppe. Det var ingen steder å gjemme seg. Hadde noen av gutta klart å komme seg unna? Klart å rømme? Jeg hoppet, og en skarp smerte ilte i kneet da jeg traff grusen. Hender grep tak i meg og holdt meg fast. Et gevær pekte mot brystet mitt og raske hender kjente etter i lommene, kjente på frakken, nedover beina og armene mine. Jeg hadde ingen våpen. Bare fyllepennen fra bestemor i høyre brystlomme. De sto der i bakgården, alle sammen. Sofus og Finn sto også klemt inn mot husveggen, uten å snakke og med hendene høyt over hodet. Tyskeren dyttet til meg med geværet, og jeg stilte meg ved siden av gutta fra kjelleren. Vi var så hjertens hjelpeløse, så fortapte. Vi ble ingen helter. Vi ble ingenting. Det regnet, og jeg sto ved en takrenne der vannet fosset ned i den venstre skoen min. Jeg torde ikke å flytte beinet. Armene verket, og da de begynte å sige nedover av seg selv, fikk vi beskjed om å flette fingrene sammen over hodet. Jeg var redd, skalv av kulde og redsel. Mest av redsel, tror jeg. Hva ville de gjøre med oss? Jeg torde ikke snu på hodet, kunne ikke snakke. Hjertet dunket oppe i halsen et sted. Jeg tenkte på at Mia og jeg hadde gjort det slutt denne helgen. Jeg hadde sagt til mor at jeg ikke kom hjem på en stund. Når ville jeg komme hjem? Ville jeg komme hjem noen gang? Plutselig skrek en tysker til oss og pekte med geværet, ropte at vi måtte gå etter hverandre. Tyskeren brølte kommandoer, og flere skjønte ikke hva tyskeren mente. Jeg, som hadde hatt tysk på Handelsgym, måtte oversette.

Vi skulle til Møllergaten 19, hovedpolitistasjonen i Oslo, like over Youngstorget. Vi ble kjørt dit med lastebiler. Der ble vi tatt imot av en ung tysker med blond lugg og veldig blå øyne. Han satt bak et skrivebord, og vi stilte opp i en rekke foran ham, våte, kalde og skitne. Redde. Tyskeren hadde nystrøket skjorte, og banket en blyant utålmodig i bordet mens han ba om navn og adresse. Plutselig smilte han og spurte om jeg hadde lest Aftenposten denne morgenen. Jeg ristet på hodet. Tyskeren smilte bredere, som om han syntes det var morsomt. Den tyske straff er streng, men rettferdig, fortsatte han, dere vil alle bli, og nå strøk han en finger sakte over halsen. Han bøyde seg over en bunke med papirer og løftet opp Aftenposten, skjøv avisen mot meg, pekte så jeg kunne lese det selv:

Opprør og illegalt arbeid vil bli straffet med døden.

Etterpå satt jeg sammen med de andre på gulvet i et stort rom med murvegger og vinduer høyt oppe på veggen. Flere gråt. Vi var sikre på at vi skulle bli henrettet. Vi satt i et kaldt rom uten at noen kom og forklarte oss noe, tett sammen, rygg mot rygg mens vi forsøkte å holde varmen. Hva tror du de vil gjøre med oss? hvisket jeg til Sofus. Sofus ristet på hodet. Jeg tenkte plutselig på moren min der jeg satt, hvordan hun pleide å stryke meg over kinnet og si at det vil helst gå bra. Ville det virkelig det?

Neste dag ble vi vekket tidlig. Klærne var fremdeles våte, og vi hadde nesten ikke sovet. Vi fikk beskjed om å stille opp på to rekker, ingen måtte snakke. Det var en ung gutt der, en jeg ikke kjente fra før, han hadde grått hele natten, nå gikk han som i søvne. Vi skulle henrettes, og nå skulle det skje.

Vi marsjerte ut fra Nr. 19 til lastebilen som ventet utenfor.

Den tyske sjåføren fortalte at vi skulle til Grini. Jeg hadde hørt om denne fangeleiren i Bærum. Henrettet de folk der? Skulle det så lite til før man måtte dø? Vi ble ført inn i brakker, åtte mann i hvert rom, og jeg kom sammen med Sofus. Rommet var varmere enn novemberdagen utenfor vinduet, og vi kunne henge opp de våte klærne og tenke på døden. Regnet hamret mot taket der jeg lå i køya med Sofus under meg. Den tyske straff er streng, men rettferdig, hamret regnet mot taket, hamret mot hodebunnen, om og om igjen. Jeg lå i køya, dro et tynt ullteppe over meg og tenkte på Mia. Prøvde å tenke på henne hele tiden, prøvde å skyve tankene om døden unna. Det var som å skyve vann. Hvorfor måtte vi krangle sånn, Mia og jeg? Jeg elsket henne jo.

Far ringer fra pleiehjemmet. Vil gjerne gå en tur.

Han tar plutselig armen min der vi går på veien i solskinnet. Det har snødd, og det hvite stikker i øynene. Jeg er så forbannet på moren din, sier far. Hun gikk alene på ski, vet du, gikk fra Bøn og helt opp til Klofjell, over Eidsvoll Verk og over Hurdalssjøen, alene. Ingen visste at hun gikk den turen. Hun sa ikke fra til noen, ingen. Det var fullstendig uansvarlig. Over vannet, ned alle de bratte bakkene. De eneste menneskene hun traff, var noen isfiskere på Hurdalssjøen. Hvordan ville vi finne henne om det skjedde noe?

Heldigvis gjorde det ikke det, da, svarer jeg.

Og ikke hadde hun mat med seg. Hun slanket seg, fortsetter far, hun gikk hele den lange turen uten å spise noe i det hele tatt.

Skal vi snu?

Far nikker, og så går vi tilbake på den vinterhvite veien, tilbake til pleiehjemmets post 2, mens en lav, rød sol forsvinner bak hustakene.

Vi ble på Grini en måned. Dagene fløt sammen, og jeg hadde det ikke vondt. Og vi skulle ikke dø, vi skulle ikke det. Den blonde tyskeren hadde løyet. Livet var likevel annerledes, vi fikk ikke nok mat og var alltid sultne, alltid på vakt, redde for alt som ikke ble fortalt til oss.

Jeg tenkte på Mia. Visste hun at jeg var her? Angret hun på at hun hadde gjort det slutt? Vi var ikke sammen mer, men likevel. Hvor mange kjente hun her? Hun måtte vite det, at jeg var her. Vi var jo venner, bestevenner.

Reidun vet hvor vi er, sa Sofus. Vi har fått smuglet ut beskjeder om at vi er her.

Kunne de smugle et brev inn også? Kom hun til å skrive? Var det hun eller jeg som hadde gjort det slutt? Vi kranglet aldri før vi ble kjærester, jeg husker at hun pleide å le av meg, at hun syntes jeg var morsom. Jeg fulgte alltid Mia hjem når vi hadde vært på fest. Hun bodde jo der hvor jeg bodde, tvers over veien, så det var naturlig at vi tok følge. Jeg måtte følge henne helt til døra, for Mia var så mørkredd. Hun fortalte meg om kong Gustav med de røde beina og kattemennesket som ventet på henne i mørket der i trappen opp til rommet på loftet. Kattemennesket grep etter henne med lange klofingre og hveste, mens kong Gustav lo hest i mørket. Mia la hånden på armen min da hun fortalte det, og stemmen var lav, som om hun fortalte noe hemmelig. Jeg, min idiot, lo, og plutselig smelte Mia igjen døra og løp opp trappen til loftet. Jeg ropte etter henne, ropte at jeg trodde på det hun sa, ropte at jeg ikke mente å le. Jeg sto under vinduet hennes helt til lyset ble tent der oppe på loftet. Kastet småsteiner mot ruten og ventet. Men Mia kom aldri til vinduet. Til slutt gikk jeg hjem og la meg.

Jeg tror det var da jeg ble forelsket.

Jeg fortsatte å bli med Mia på fest, og hun fortalte meg at hun var forelsket i Kåre. Hun satt bak på sykkelen med armene hardt rundt livet mitt og snakket om Kåre. Vi syklet fra Bøn til Eidsvoll, og jeg tråkket opp de lange bakkene, varm og svett, uten at Mia gikk av en eneste gang. Det var lys vår, og Mia snuste inn duften av hegg og ropte til meg, spurte om jeg kjente hvor godt det luktet, om jeg så hvor lyst det var. Om jeg hørte fuglene. Hvitveis, Steff, ser du all hvitveisen? Og bekkeblom! Jeg tråkket, og ga faen.

Kåre danset med en annen jente da vi kom på festen. Mia dro meg ut på dansegulvet, la armene rundt nakken min og hvisket at jeg skulle engasjere jenta som Kåre danset med. Hvorfor? spurte jeg og holdt Mia litt ut fra meg mens vi danset. Hun smilte. Jeg engasjerte den jenta, en søt jente med brune krøller som rødmet da jeg bød henne opp. Jeg prikket Kåre på skulderen, og Kåre smilte overrasket. Jenta foran meg smilte også, og jeg visste ikke hva jeg skulle si til henne. Jeg holdt rundt henne og hørte ikke hva slags musikk de spilte, hørte ikke hva jenta het eller hva hun sa. Mia danset med Kåre. Hun kom bort til meg i pausen. Jenta hadde gått. Hvis ikke Kåre følger meg hjem, må du gjøre det, sa Mia. Lover du? Jeg tør ikke gå hjem alene.

Nei, jeg visste det, visste jo hvor mørkredd hun var, Kattemennesket og kong Gustav var jo der inne i mørket. Jeg lovet å vente. Lovet å sykle henne hjem igjen. Det falt henne ikke inn at jeg kanskje kunne tenke meg å følge en annen hjem. Også Kåre, da, av alle håpløse gutter, så valgte hun Kåre.

Så ble vi kjærester, Mia og jeg, og alt forandret seg. Vi begynte å krangle. Tyske soldater kom til Bøn, av alle steder på jord, så fant de Bøn. Og så gjorde vi det slutt. Jeg husker ikke hvorfor. Noe tullete, en bagatell, og kanskje det var Mia som ikke ville mer. Det var nok det. Jeg fikk plutselig ikke puste på Bøn. Kunne ikke se på huset hennes fra vinduet, ikke møte henne på veien. Jeg dro tilbake til Oslo, sa jeg ikke kom tilbake på en stund. Moren min sa at jeg kunne vel komme på besøk. Jeg ristet på hodet. Jeg tok toget til Østbanen, våt november utenfor togvinduet, mørk, trøstesløs. Hjemme på hybelen hos fru Kolstad skrev jeg det ned i almanakken. Mia og jeg gjorde det slutt i dag, 4. november 1942. Som for å skjønne det.

På Grini var jeg som en rotte i bur, hjelpeløs, sulten, jeg som skulle gjøre noe for landet, gjøre noe viktig. Vi som hadde så mange forventninger. Som motstandsmenn. Sofus og jeg kostet gårdsplassen og vi bar en kasse frem og tilbake, vi skulle hente og bringe. Vi visste ikke hva vi skulle hente og bringe, ingen fortalte oss noe, vi måtte bare bevege oss. Kassa hadde håndtak, to på hver side, og den var lett å bære gjennom korridoren, så gjennom en ny korridor, opp trapper og ned trapper og inn i enda en korridor. Foran en dør sto en bøtte med fiskeavfall, ellers var korridoren tom. Vi så oss rundt, og jeg tømte bøtta opp i kassa. Vi skyndte oss videre ned en etasje, Sofus foran og jeg bak. Vi satte oss bak en av brakkene, inne i skyggen, der vi trodde at ingen kunne se oss, presset oss inntil veggen. Fiskebeina var fulle av fiskekjøtt, og jeg sugde på dem til de kjentes som glatte nåler i munnen. Fiskekjøttet var mykt og saftig, deilig, og jeg kjente fiskefettet renne ned langs haken. Og akkurat da bøyde Sofus seg frem og sa at han skulle hilse meg fra Mia. Han hadde fått en hilsen fra Reidun. Jeg greide ikke å si noe annet enn takk, og tørket haken med jakkeermet.

Vi hørte om Tyskland. Hørte om fangeleirer og tortur. Hørte om tortur på Grini også, så ikke noe, snakket ikke med noen som var blitt torturert, hørte ikke skrik, likevel visste vi. Det satt i veggene, i ryggene til dem vi møtte, i blikkene når vi bar på kassa og når vi feide gårdsplassen mellom brakkene. Vi gikk med kassa i korridorene, lyttet og lette, fant nye korridorer, nye dører, men ikke mer fisk, ikke mer mat. Fant et nøkkelhull, og jeg bøyde meg og kikket inn, og så rett inn i et øye. Jeg stivnet, klarte ikke å snu meg. Øyet var brunt. Vi var i kvinneavdelingen. Jeg snudde meg ikke, bare fortsatte å stirre, og øyet ble borte. En munn kom mot nøkkelhullet, munnen beveget seg, og jeg la øret mitt inntil.

Er dere sultne? spurte munnen. Ja, hvisket jeg til øret som kom tilbake, ja.

Sofus hadde satt seg på huk og tok opp kjeksen som ble dyttet under dørsprekken. Det var en kvinne med en aldeles nydelig munn bak den døra. Jeg så plutselig at en tysker var på vei opp trappen. Vi stappet kjeksene i lommene, løftet kassa og gikk rolig videre.

Det ble desember, og vi skulle reise fra Grini. Vi hadde vært der en måned, jeg hadde ikke hørt noe mer fra Mia og skulle dra. Men hvor? Jeg spurte Sofus, men heller ikke han hadde hørt noe.

Opp på et lasteplan igjen, unge menn, bekymrete unge menn, redde og ute av stand til å gjøre annet enn å følge ordre. Jeg hadde på meg vårfrakken, det var åttende desember og kulda krøp ned langs ryggen og inn under buksebeina. Vi satte oss tett sammen i mørket under en presenning. Den hvite pusten fløt mellom oss, mellom bøyde nakker og flakkende blikk. Ingen fikk lov til å snakke. En tysker med gevær passet på oss, hjelmen hans gled stadig ned i pannen og han dyttet den opp med pekefingeren. Lastebilen svingte skarpt til venstre, stanset, presenningen ble revet av, og jeg stirret opp mot himmelen der snøen dalte i tette virvler. Vi var nede ved bryggene, ved Akershuskaia, og jeg så grått vann gjennom snødrevet og skyggen av Ekebergåsen. Det var som om den skyggen traff hjertet med voldsom kraft. Jeg krøkte meg sammen før jeg hoppet ned fra lasteplanet og stilte meg opp i rekken sammen med de andre. Los, los! Kulda gled sakte ned i nakken der jeg sto og stirret ut på bølgene og skipet som slo tungt mot kaikanten: «Monte Rosa.» Jeg hadde hørt om dette passasjerskipet, slaveskipet «Monte Rosa.» Skulle vi om bord i det? Jeg kjente hvor kald jeg var, at kulda kom innenfra også, presset mot lungene. Jeg ville rope at jeg ikke ville om bord i det skipet, rope at de skulle la meg være, at jeg ville hjem, at noen måtte hente meg, at det hele var en feiltagelse. Ingen kom. Vi bare sto der på kaia, en rekke med tause menn, bleike i trynet, med magre kinn og mørke blikk. Ned langs skipssiden slengte leideren i de kraftige vindkastene, og de første fangene klatret allerede oppover. Leideren svingte sakte frem og tilbake mens mennene holdt seg fast med begge hender. Jeg så ikke ned da det ble min tur, så bare oppover, løftet føttene for ikke å snuble i frakken, livredd for å falle. Sofus var alt oppe, han snudde seg fort da han kom opp, hvit i fjeset, jeg visste at han hatet høyder. Leideren slo mot skroget mens jeg klatret, og menn prustet under meg. Båten gynget, vinden løftet frakken og sendte den ut som et seil, så mannen under meg bannet. Skoene over meg hadde skjeve, slitte såler, de skled litt før mannen igjen fant feste. Jeg klamret meg til leideren, passet nøye på at føttene fikk feste og at den ene hånden hadde godt tak før jeg slapp med den andre. Under meg lå vannet, langt der nede, vått, kaldt og skittent, og jeg trodde ingen kom til å fiske meg opp hvis jeg falt. Eller skutt. Jeg holdt hardt i leideren. Oppe på dekket ble vi vist til en luke. Jeg sjanglet over dekk, vaklet på de sleipe plankene til luken og ned en bratt trapp. Klatret nedover i båten, helt til bunns, til halmmadrassene i mørket og den ubestemmelige lukten av mugg og urin. Jeg la meg ned ved siden av Sofus, og ingen av oss sa et ord. Hørte nye menn komme ned trappen og finne madrassen sin. Ingen snakket. Motoren gikk, dunket et sted der under meg, som et stort, urolig hjerte. Rørte båten på seg? Var vi på vei et eller annet sted, et sted som var verre enn Grini? Tyskland. Skulle vi til Tyskland? «Monte Rosa» beveget seg, plutselig kunne jeg kjenne det, dette siget under meg, denne duvende kraften, ny og skremmende, som trakk oss lenger og lenger bort fra Oslo og bort fra Ekebergåsen, fra alle. Fra alt. Men hvor?

Jeg er innom på pleiehjemmet for å besøke far.

Jeg lurer på når det går over, sier far.

Hva da?

Dette.

Far ser nedover seg selv, peker på føttene sine og rister på hodet.

Når blir jeg meg selv igjen?

Du er blitt gammel, far. Vi blir eldre, alle sammen.

Jeg trodde ikke at det skulle bli sånn. Jeg trodde mor og jeg skulle fått mer tid sammen.

Husker du hva Stig sa da han ble gammel?

Nei.

At alderdommen var for spesielt interesserte.

Stig spilte aldri tennis.

Ikke sitter buksa mi ordentlig, heller, jeg får ikke strammet beltet.

Han ser på meg.

Jeg kan stramme for deg, far.

Herregud, så klønete av meg. Bukse som faller ned. Han rister på hodet.

Vi går gjennom korridoren med de gode rekkverkene som far liker å holde i. Går forbi kvinnen som alltid gråter.

Stakkars, sier far.

Og der kommer hun med den store rompa, sier han plutselig.

Far, hvisker jeg, du kan ikke si sånt høyt.

Ja, men hun har da virkelig en diger rompe, fortsetter far.

Han har ikke på seg høreapparatet. Far liker at folk er tynne. Jeg vet det.

Han setter seg i stolen.

Fint med en tur, sier jeg.

Du maser alltid om at vi skal gå tur, svarer far. Alltid må du ut å gå.

Lært det av deg, sier jeg. Husker du hvordan du fikk mor til å slepe seg opp og ned trappen. Du sa det var viktig at hun holdt seg i bevegelse. Hun som nesten ikke orket noe på slutten.

Nei, det husker jeg ikke, sier far.

Husker du at jeg leste Kristin Lavransdatter for henne før hun døde?

Jeg husker det. Hun likte det, Karin.

Alle tre bind. Mor som lukket øynene, liten, nesten borte under den hvite dynen. En skarp neserygg og blå ringer under øynene. Sover du, mor? spurte jeg. Hun ristet på hodet. Følger du med? Mor nikket uten å åpne øynene. Vil du at jeg skal fortsette å lese? Et nytt nikk. Far smiler.

Husker du, far?

Jeg husker det.

I stolen ved siden av sengen satt du og leste Dagbladet. Jeg fulgte ikke med på boken?

Nei, du gjorde ikke det.

Jeg ser på ham. Gir ham et kyss på kinnet.

Takk for at du kom, sier han. Det gleder meg alltid.

Kjenner jeg ham? Kjenner han meg? Jeg er glad jeg intervjuet ham mens han var der, var til stede i tankene. Glad han ga meg historien om krigen mens han husket. Jeg går hjem. Kjenner han meg? Han leste aldri noen av bøkene jeg skrev. Han lærte meg å stå fort på ski i nedoverbakker. Hjalp meg med matteleksene. Brølte sånn at mor lukket vinduet. Har du forstått det nå? brølte han. Jeg torde ikke annet enn å nikke. Han leste ikke bøker for oss eller fortalte navn på blomster og trær, sånn som mor gjorde. Han tok oss med på turer utenom stiene, klatret over bratte fjell og gjennom skumle pass med råtne trær. Vi balanserte på sleipe trestammer over bekker og våte fjell, ålte oss inn i gamle bunkerser på Rakke. Han lærte oss å strekke tærne når vi stupte fra svabergene i Røvika. Han kysset alltid mye på mor og holdt rundt henne. De danset til musikk fra radioen: Ich tanze mit dir in den Himmel hinein, in den siebenten Himmel, der Liebe. Han sto på hendene med meg på nakken. Jeg holdt meg fast i beina hans mens mor tok bilde.

Hvorfor elsker jeg ham? tenker jeg. Hva er det som gjør ham så elskverdig?

Han er helten min. Jeg skjønner det plutselig da jeg står i dusjen en morgen. Far er helten min, at jeg ikke har skjønt det før. Far som stupte fra det høyeste stupetårnet i Korntin. Det ble stille på svaberget når far gikk ut på hendene, gikk helt til kanten av brettet og slapp seg ut i vannet. De bråkete ungdommene klappet. Han hoppet i de største hoppbakkene, bar skiene på skulderen med topplua på snei, blå topplue med hvit kant, og jeg torde ikke å klatre opp dit engang, så høyt var stillaset. Han svevde ut og landet langt der nede. Vi klappet også. Han sto alltid med samlede ski ned de bratteste bakkene på turer i Østmarka, suste forbi oss og lo, dyttet hvis han klarte å treffe oss, prøvde å få oss til å miste balansen. Smilte når vi ikke falt. Han var aldri redd. Ikke før han begynte å glemme, da han ikke husket avtaler og ikke fikk sove om natten. Ikke når han svømte foran oss og dukket for å se etter brennmaneter. Ryggen som kom opp og ned i bølgene, ryggen som vi fulgte. Bilkjøringen hans, fort og uvøren, han hatet å ha en lusekjører foran seg på veien. Ingen løp til toget som faren vår. Ingen hadde en sånn sistespurt for å rekke det, og han rakk det alltid. Ingen hadde så blanke sko eller så hullete joggebukse når han var ute og løp. Ingen far bygget større hopp i hoppbakken enn faren vår. Smilet hans, de jevne, hvite tennene. Jeg må forundre meg over at de holder seg så godt, at en gammel mann fremdeles har dette smilet, at leppene er myke, fyldige som hos en ungdom. De brune bena og de pene tærne. Mor snakket mye om de tærne.

Du har fremdeles brune ben og pene tær. Likevel går det ikke over, far, tenker jeg, det du er, går ikke over. Du er blitt en gammel mann. Selv om legen sier at du har fysikken til en syttifemåring, er du nittifem, og du holder på å dø. Det er det du gjør. Og jeg, jeg holder ikke ut å miste deg.

Århus, vi var kommet til Danmark, og jeg skjønte ikke hvor jeg var, tung i hodet da jeg våknet i lukten av spy, våte klær og muggen halm. Vi klatret opp på dekk og ned leideren igjen. Jeg måtte bite tennene sammen, beina ville ikke bære, ville ikke gå nedover. Jeg måtte holde meg fast, si til meg selv at jeg ikke måtte slippe. Jeg bet meg i tungen uten å ville det, og smaken av blod fikk meg til å konsentrere meg. Vinden hadde løyet, tyske soldater sto oppmarsjerte langs et lagerhus og pekte på oss med geværene sine. Vi måtte stille opp igjen og marsjere til stasjonen, til toget som skulle ta oss med videre, til kuvognene, de skulle frakte oss i kuvogner. Vognene hadde store, tomme rom med plankegulv, ikke noe å sitte på, ingen do, bare sprekker i veggene. Vi måtte krabbe inn og sette oss tett sammen, og holde kjeft. Sofus og jeg satte oss ved siden av hverandre som alltid. Jeg kunne se ut gjennom sprekkene i veggen, lemmene ble trukket for med et smell og låst utenfra, og toget startet med et tungt rykk så vi falt fremover. Gjennom sprekkene i veggen kunne jeg se jorder, hus og trær gli forbi der ute i regnet. Bare jorder og hus, trær. Desember, snart var det jul og ingen hadde sagt et ord om hvor vi skulle. Jeg satt på et tog gjennom Danmark, i et rom hvor vinden blåste inn gjennom sprekkene og vi skulle gjøre fra oss i en blikkboks. Vi hadde sett en liten film i et lokale på Grünerløkka, det var det vi hadde gjort, jeg hadde aldri løftet et gevær, aldri snakket med en tysker, og nå satt vi gutta i en kuvogn på vei gjennom Danmark og skulle drite i en blikkboks. Lyden fra skinnene satt fast i magen.

Da toget endelig stoppet, ble lemmene dratt til side, og skarpt lys sved i øynene. Ingen av oss hadde sovet, og magen min verket. Jeg hadde ikke orket å gjøre fra meg i den boksen, eller på gulvet. Vi var kommet til Hamburg. Jeg stirret på skiltet og forsøkte å få beina til å bevege seg igjen. En tysker viftet med en batong. Los, los! Og vi måtte marsjere igjen, Ein, zwei, drei, - ein, zwei, drei …

Jeg kunne ikke tro det, jeg kunne rett og slett ikke tro at jeg, Steff Kinge, gikk som fange i Hamburg sammen med Sofus og Finn mens en helt uttrykksløs tysker slo etter oss med en kølle. Jeg som likte tysk på Handelsgym, likte læreren og lyden av min egen stemme som snakket tysk. Det var uvirkelig å gå der, husene, menneskene, himmelen, alt var tysk. Vi var i Tyskland, i landet til fienden. De visste hvem vi var og hva vi hadde prøvd å gjøre. Hvor skulle vi? Hva hadde de tenkt å gjøre med oss? Ein, zwei, drei, los, los! …

Vi kom til et fengsel i Altona og ble skrevet inn i en protokoll. Mannen etter meg skjønte ikke et ord av det som ble sagt, så tyskeren ropte meg tilbake. Jeg måtte stå der til alle var ferdige, måtte være tolk, Dolmetcher, se inn i ansiktene til gutta idet de passerte, se øynene deres, redde, spørrende, som om jeg kunne fortelle dem noe de ikke visste. Jeg kjente forsiktig på fyllepennen som jeg hadde i innerlommen på jakken, den jeg hadde fått av bestemor til konfirmasjonen. Det var som å komme nærmere noe hver gang jeg kjente at den fremdeles var der.

Det ble dager i fengselet, dager som gikk mot jul. Jeg prøvde å ikke tenke på julen. Jeg ville ikke tenke på søstrene mine, ikke på mor og far. Tankene om dem krøp likevel inn under ullteppet om natten. Jeg så på de nakne murveggene i cella, og kunne ikke la være å tenke på det gule huset på Bøn, på singelganger og epletrær. Moren min på kjøkkenet hvor det var fyr i den lille vedovnen, lukten av smult, bjerkeved, smultringer til avrenning på matpapiret og lyden fra det gamle plommetreet som gnisset mot vinduet når det blåste. Hendene hennes som trillet deigen. Det lille smilet hennes til meg, brilleglassene med et dryss av mel, de fikk alltid det, den raske måten hun børstet av hendene mot forkleet. Alt ble så tydelig. Jeg var så langt borte fra alt sammen, borte fra vennlige lyder og lukter, borte fra kjente stemmer og ansikter. Og Mia hadde gjort det slutt med meg. Jeg hadde skrevet det i almanakken. Jeg gråt, og jeg presset hodet ned i den skitne madrassen for at ingen skulle høre meg.

Vi skulle reise videre med tog, fortalte den tyske vakten. Men hvor? Vakten ristet på hodet da jeg spurte om han visste noe, og jeg kunne se at han løy.

Vi fikk passasjervogner denne gangen, fikk hvert vårt sete, og jeg satt ved vinduet og så tyske jorder som lignet på norske jorder, så at landskapet var merkelig flatt med skitten snø og spredte klynger av svarte trær. Jeg la pannen mot ruten og lukket øynene. Hvis jeg lukket øynene hardt igjen og bare lyttet, var lyden av hjul mot skinnene den samme som lyden av toget på vei hjem til Bøn. Men jeg skulle ikke til Bøn. Det eneste jeg visste var at toget førte oss lenger og lenger bort fra Norge, vekk fra alt som betydde noe, vekk fra Mia, smilet hennes og måten hun sperret opp øynene når hun smilte. Når hun smilte til meg.

Nå så jeg skiltet idet toget kjørte inn på stasjonen: Hauptbahnhof Berlin. Jeg hadde ønsket å komme til Berlin, bare ikke akkurat sånn. Jeg gikk ut av toget og ut på perrongen der et geledd med politifolk sto oppstilt, alle med hjelm og håndjern som dinglet fra den venstre armen. En av politimennene kom med lange skritt rett mot meg, og før jeg nesten skjønte hva som skjedde, hadde han smekket håndjernet på meg. Jeg var lenket fast til hans hånd. Det var en uvirkelig følelse å gå der lenket til denne høye, tause politimannen. Han gikk med raske, bestemte skritt, støvlene smalt mot fortauet, og jeg forsøkte å holde takten. Jeg tenkte at jeg burde si noe, si et eller annet for å løse opp stemningen, så jeg spurte på mitt beste tysk om han hadde mye å gjøre om dagen. Han stoppet ikke, han snudde ikke på hodet, bare ba meg om å holde kjeft, han brølte at jeg skulle holde kjeft. Schnauze halten! brølte han. Han famlet fort etter køllen sin, men slapp den heldigvis, og jeg fortet meg å be om unnskyldning. Klapp igjen! skrek tyskeren. Klappe zu! Og jeg holdt munn. Jeg gikk der og kjente den stramme armen hans mot min, uten å si et eneste ord. Gikk i Berlin for aller første gang, under en blå himmel sammen med en tysk politimann som dro meg over perrongen og videre nedover en bred gate. Jeg måtte på do, var tørr i munnen og sokkene mine lå i en krøll under foten. Vi kom til en plass der to svartemarjer sto parkert, og gjennom den åpne døra kunne jeg se to benker på hver side. Vi var femtiåtte mann, og jeg skjønte at det ikke kunne være plass til alle. Men tyskeren fikk oss inn, fikk inn tjueni mann i hver bil. Jeg hadde ikke beina i gulvet, kunne ikke røre den ene armen og hodet, klemt som jeg var mellom to andre. Bilen raste gjennom gatene mens jeg kjente beina bli presset mot mannen ved siden av meg. Bilen gynget fra side til side. Jeg smilte da jeg kom ut, smilte av lettelse fordi kjøreturen var over. Tørk av det fliret, sa Finn, som sto sammen med de som kom med den første bilen. Vi skal til Alex.

Alex? spurte jeg.

Alexander Platz, det verste fengselet i Berlin, svarte Finn og knep leppene sammen.

Vi måtte stille opp igjen. Det var hunder der, schæfere som ble holdt i korte lenker av SS-soldater med høye, blanke støvler, luer med skygger på, pistoler i beltene og køller. Hundene bjeffet, og soldatene skrek på tysk og lot hundene komme helt bort til oss. Hele tiden ropte de los, los! og vi måtte skynde oss, skynde oss. Jeg ville ikke til Alex. Jeg ville ikke til det verste fengselet i Berlin, likevel måtte jeg skynde meg dit. Jeg småløp sammen med de andre. Tyskerne slo etter alle som ikke løp fort nok. En diger schæfer glefset mot armen min så jeg fikk sikkel på frakken. Jeg måtte ikke falle, da fikk hundene tak i meg. Hundene bet alle som lå nede, bet dem i beina og i armene, i skrittet, tyskerne lot dem bite der de kom til. Jeg hørte menn skrike. Jeg var ikke verdt en dritt. Jeg var bare en fange, en av mange fanger, og ingen kunne se forskjell på oss. Hvorfor måtte jeg være der? Være meg?

Alex, fengselet som Finn hadde snakket om. Det var lukten som var mest skremmende, lukt av sykdom, gammel møkk, og kanskje det verste, fersk avføring. Vi kom inn i et rom fullt av mennesker, og vi kunne ikke skjønne at det kunne være plass til flere, at det var plass til oss også. Likevel dyttet de oss inn i dette rommet, og vi klumpet oss sammen midt på gulvet. Det var rekker med køyer, noen i tre etasjer og noen i fire, og i alle lå det mennesker. Det lå til og med noen på gulvet, og under sengene så jeg menn med lukkede øyne, urørlige. Mange hadde bandasjer surret rundt hodet, møkkete, blodige bandasjer. Jeg hørte flere språk på en gang, og hørte menn som stønnet, ynket seg og noen gråt, men jeg kunne ikke se hvem det var og ingen av dem snakket til oss. Jeg sto der, hørte alle lydene, så disse menneskene som var stuet sammen i dette rommet som luktet død og fortvilelse, og magen vrengte seg. Jeg spurte etter toalettet, og løp ut mens jeg holdt meg på magen. En mann med grå bandasje rundt hodet pekte, og jeg løp inn i et annet rom. Det luktet der også, blod, spy og dritt, det boblet i magen, og jeg snublet nesten i en haug med sovende mennesker i et hjørne av rommet. Men de sov ikke. Menneskene som lå oppå hverandre rett foran meg var døde. Jeg så på de magre kroppene, de gapende munnene, stive beina og stirrende øynene, og lurte på hvordan jeg kunne tro at de sov, og i samme øyeblikk spydde jeg på gulvet, over beina til det ene liket som lå rett foran meg. Etterpå løp jeg videre inn på do, og kastet opp i det stinkende, brune toalettet. Klarte akkurat å få satt meg ned, før jeg tømte meg den andre veien også. Jeg så etter papir, men jeg måtte bruke det nest siste lommetørkleet mitt.

Den natten satt vi igjen tett sammen, redde for de andre fangene, redde for at de kunne gjøre oss noe, at de kunne stjele fra oss, redde for å sovne og livredde av å tenke på at vi måtte bli på dette stedet. Jeg torde ikke kjenne på fyllepennen, torde ikke vise at jeg hadde noe der inne i brystlommen. Alex. Var dette målet for reisen vår? Tanken var ikke til å holde ut. Rommet var ganske stort, opplyst av en enslig lyspære som dinglet i en tynn, sort snor. Vi satt på gulvet, midt i rommet, jeg med ryggen mot ryggen til Finn, og kikket opp på de grå, fuktige murveggene uten et eneste vindu. Brune, blanke dyr kravlet over gulvet og forsvant ned mellom sprekkene, noen sa at det var kakerlakker. Jeg forsøkte å puste med munnen, ville lukke nesa, holde stanken unna, ikke smake på den, ikke lukte, men det var umulig. Da kremtet plutselig en fyr borte ved veggen, en tysk fange. Han spurte om vi visste hvor vi skulle. Visste han noe? Tyskeren sa at han trodde vi skulle til Sachsenhausen, et helt jævlig sted, han hadde vært fange der selv. Jeg ville ikke høre om Sachsenhausen, ville ikke høre om et sted som var verre enn dette, verre enn Alex. Jeg hadde lyst til å rope at jeg ikke ville være der. Ville at noen skulle si at det var en misforståelse, at vi kunne dra, at det var slutt nå, over, vi skulle hjem. Tyskeren fortalte hvordan han var blitt hengt opp etter armene i en stolpe, am Pfhal, at armene ble festet bak på ryggen med tau, og så ble han hengt opp i en krok etter tauet. Han måtte henge sånn til armene ble vridd rundt av kroppsvekten, vridd rundt i skulderleddet. Smerten var ubeskrivelig, og til slutt besvimte han. Tyskeren stirret ut i rommet mens han snakket, og det ble vanskelig å puste, vanskelig å tenke på noe annet enn det tyskeren fortalte. Jeg hørte på tyskeren og så på de møkkete, blodige bandasjene, og skjønte at dette var slutten på alt jeg kjente og trodde på. Skjønte at jeg ikke kunne håpe.

Men så lente tyskeren seg bakover, gravde i bukselommen og dro frem en bit skråtobakk, og vi fant tørr halm og en hadde litt avispapir i lommen, tyskeren hadde kniv og høvlet skråen i tynne flak. Sofus lagde et kremmerhus av avispapiret. Ingen hadde fyrstikker. Tyskeren spurte om noen hadde en kam, og jeg ga ham kammen min. Tyskeren skrapte tynne spon av kammen med kniven og la sponene i en haug over halmen og ga kammen tilbake til meg. Han tok en stein og slo den mot kniven så sponene fra kammen tok fyr, så halmen og skråen ulmet. Kremmerhuset gikk rundt, alle trakk inn og alle hostet. Avispapiret begynte plutselig å brenne, det også, og alle fikk røyk i øynene. Tårene rant og tyskeren lo. Vi lo alle sammen.

Den smakte helt jævlig, den sigaretten, likevel godt, kanskje den beste røyken jeg har smakt.

Far ringer fra pleiehjemmet.

Hvordan skal jeg finne telefonnummeret til Gerd Vold? spør han.

Ja, men hun er død, far, svarer jeg.

Moren hennes da, sier far, har du nummeret hennes?

Jeg lurer på om hun også bor her, skjønner du.

Jeg sier forsiktig at Gerd Vold var jo venninne med Reidun, søsteren din, så moren hennes er nok død for femti år siden.

Hm, svarer far, sier du det, jenta mi, sier du det.

Vi kan jo gå en tur til Andersendammen i det fine været?

Det kan vi, svarer far.

Han er urolig når jeg kommer, finner ikke slipset sitt.

Heller ikke den hvite skjorten.

Hva skal du med slips?

Skal ikke jeg i begravelse, da?

Til hvem da, far?

Til Gerd Vold, du har jo sagt at hun er død. Skal du forresten gå i det antrekket der?

Far peker på føttene mine. Jeg ser ned på de røde joggeskoene.

Vi skal ikke i begravelse, svarer jeg, vi skal ut i det fine vårværet.

Han kommer etter meg, irritert, uten slips. Forteller igjen at han gjerne ville hatt slips, og jeg tenker at hvorfor kunne jeg ikke bare gitt ham det slipset. Vi går ut. Jeg trykker inn koden. Koden som far aldri får med seg, og ikke skjønner hvorfor jeg ikke kan lære ham. Uten slips i mottagelsen etterpå, mumler han mens vi går bortover veien.

Jeg forteller om påskeferien, om skiføret på fjellet, hvor vanskelig det er å beregne farten nedover når det veksler mellom sol og skygge i løypene, om den bløte snøen som holder igjen og isen som får skiene til å skyte fart. Forteller at jeg måtte ploge og følte meg som en gammel dame. En sånn kjerring som jeg hatet å få foran meg i løypa for noen år siden, en sånn som ødela farten min der jeg kom med parallelle ski og skyhøy selvfølelse, en sånn kjerring har jeg blitt. Far ler. Sånt føre er det verste, ja, sier han, du mister kontrollen over både skiene og farten. Men det er bedre med plog enn et brukket bein, Karin.

Husker du, sier jeg, at jeg klaget over at bena mine var så tynne?

Far rister på hodet.

Jeg syntes jeg hadde så tynne ben. Du så på meg og spurte om de var like lange. Jeg smiler til far.

Jeg husker det, svarer han. Husker også at du ikke syntes det hjalp så veldig.

Ikke da, tenker jeg.

Trærne er blitt grønne enda det bare er 22. april far. Det er vakkert.

Svært vakkert, svarer far, et sånt grønt slør. En presangdag ville moren din ha sagt.

Og du sa at livet ikke alltid er en rett strek, tenker jeg. Han vinker da jeg går.

Neste morgen skulle vi videre, vi skulle forlate Alex. Jeg hadde ikke sovet, hodet klødde og jeg møtte blikket til en mann som klødde sitt. Lus, sa han bare, og klødde videre. I den nederste køyesengen lå en mann og skrek av smerte, men ingen kom for å hjelpe ham. Og vi, vi kunne ikke gjøre noe for ham, vi heller. Jeg lurte på hvor lenge han måtte ligge sånn og om han noensinne ville få hjelp. Det kom to radmagre menn bærende med en død mann akkurat idet vi gikk ut av rommet. Mannen ble lagt i haugen foran do, sammen med de andre. Jeg tror nok at jeg ba til Gud. Jeg gjorde nok det, ja. Jeg ba visst til Gud.

Endelig marsjerte vi ut av fengselet i Berlin, og passerte den tyske fangen vi røkte med kvelden før. Han nikket nesten umerkelig. Brått stakk han en sigarett til meg. Jeg fortet meg å putte den i lommen på frakken. Det var en utrolig følelse, det å gå der med en hel, hvit sigarett i lommen, jeg hadde ikke smakt en skikkelig røyk på måneder. Vi marsjerte til et tog med fengselsceller, celler med gitter og hengelåser, og toget satte seg i bevegelse. Flatt landskap utenfor vinduet, jorder, endeløse jorder og grå himmel. Jeg trakk frem sigaretten og delte den med dem som satt rundt meg. Vi hadde dratt fra Alex. Jeg trakk røyken langt ned i lungene før jeg sendte den videre til nestemann. Ingen spurte om hvor vi skulle. Vi hadde bare kjørt noen timer da toget stoppet på en stasjon. Sachsenhausen. Alle ble kastet av, dyttet ut av vognen av tyskere med køller og hunder. Los, los! Som jeg hatet det ordet. Som om vi gjorde noe annet enn å skynde oss. Vi tumlet ut av vognen og så at løse hunder gikk mellom de tyske vaktene, schæfere, enorme hunder med strittende nakkehår, de bjeffet, snerret og flekket tenner. Flere av dem hoppet opp på oss, rev oss nesten over ende mens de knurret dypt fra magen. Svære hundekjefter, skarpe, hvite tenner, røde tunger, svart tannkjøtt og sikkel. Jeg hadde ikke sett sånne hunder før, dette var ikke hunder du ville klappe, det var hunder som drepte. Vi gikk så rolig vi kunne mellom hundene, pustet nesten ikke og stirret rett frem. Jeg hørte stoff som revnet og fortvilte rop fra menn bak meg. Hele tiden brølte tyskerne, slo med køller mens hundene glefset og bet etter armene våre. Jeg holdt på å falle, jeg snublet i beina mine og mistet nesten balansen. Redselen lammet meg og jeg ble fylt av en slags kald likegyldighet. Det kunne ikke bli verre, det kunne ikke det.

Da så jeg de store bokstavene over jernporten vi skulle marsjere gjennom: ARBEIT MACHT FREI. Konsentrasjonsleiren Sachsenhausen. Jeg trakk pusten dypt ned i magen, og marsjerte inn i leiren sammen med de andre gutta fra kjelleren på Grünerløkka. Jeg kunne ikke skjønne, ville ikke tro at det var oss som gikk der, gutta og jeg. Himmelen var grå og den skarpe vinden blåste gjennom klærne. Det var ikke noen steder å finne ly.

Vi fikk suppe. Jeg husker lukten. Jeg var så vanvittig sulten. Vi fikk den servert i metallboller. Bollen var så varm at jeg ikke greide å holde den med hendene. Jeg forsøkte å dra ned frakken og holde bollen på den måten, med ermene rundt metallet, greide å søle glovarm suppe over håndleddet og hadde lyst til å skrike høyt. Da spratt en tysker opp og brølte Ruhe! Han holdt en kølle i hånden og virket som om han var sjefen for mottakelseskomiteen. Mannen snakket vanvittig fort på et tysk jeg aldri hadde hørt før. Han holdt en lang tale og kikket seg rundt mens han snakket og dasket køllen mot låret. Da han endelig trakk pusten, ropte han: Dolmetcher, kommt mal hier! Tolk, kom hit med én gang! Gudskjelov, jeg var lykkelig for at de hadde en tolk som skulle oversette, jeg hadde ikke skjønt et ord. Det var da jeg oppdaget at den lille tyskeren kikket på meg. Jeg hadde akkurat greid å tømme halve suppebollen, og ganen kjentes hudløs. Tyskeren trodde at det var jeg som var tolken. Hendene som holdt suppebollen begynte å skjelve. Übersetz mal! Tyskeren hoppet opp og ned. Oversett med én gang! Så jeg svelget, gikk frem til tyskeren og sa: Ich habe nicht richtig alles verstanden … Jeg har ikke skjønt alt sammen. Können Sie wiederholen? Kan De gjenta?

Tyskeren ble blodrød i ansiktet. Han grep etter køllen, ombestemte seg og begynte å si det samme en gang til, bare enda fortere. Hele tiden stirret han på meg, og de tynne leppene beveget seg nesten ikke mens han snakket.

Jeg måtte snu meg da han var ferdig og se på mennene som alle sto og ventet på hva jeg skulle si til dem. De sto musestille, ingen flyttet på føttene, ingen rørte på hodet og alle, absolutt hver eneste mann, så på meg. Jeg snudde meg mot tyskeren igjen. Han var hvit rundt neseroten, la køllen i den ene hånden og klemte rundt den med den andre. Og jeg måtte snu meg mot gutta. Jeg sa at jeg bare kunne beklage, sa at jeg ikke hadde skjønt et eneste ord, sa at jeg måtte bare stå der og snakke like lenge som tyskeren. Kanskje han tror at jeg sier det samme, sa jeg til gutta. Jeg aner ikke om han snakket om tyttebærsyltetøy eller tortur, for meg var det uforståelig, fortsatte jeg. Jeg vet ikke hva han vil gjøre med meg når jeg er ferdig med denne lille talen, for da oppdager han jo at jeg ikke har skjønt noe.

Det var blikk stille på plassen. Sofus hadde åpen munn. Tyskeren stirret på meg, som om han lengtet etter å slå meg ned.

Da hørte jeg en stemme, tyskeren som fulgte oss på toget. Han sa at jeg skulle be alle om å stille opp i rekker på fem og at alle måtte holde kjeft. Vi måtte ikke gå ut av rekkene, det ville bli ansett som fluktforsøk, rop det ut, sa den tyske vakten, at om dere går ut av rekkene, vil dere bli skutt. Og jeg ropte, jeg ropte høyt og tydelig, og vi stilte opp alle sammen. Jeg så på suppa. Den var blitt en kald, stivnet klump nede i metallbollen. Jeg gravde opp restene med fingrene. Det var som å spise stearin.

Vi marsjerte inn i leiren i rekker på fem, jeg glemte å gå i takt et øyeblikk og fikk en geværkolbe i ryggen, snublet litt og fant takten igjen, hjertet dunket hardt i brystet. Vi marsjerte over en åpen plass, og det blåste bitende kaldt. Plassen virket endeløs. Nittende desember nittenførtito, og jeg marsjerte inn i en konsentrasjonsleir. Himmelen var tung, grå, ikke et glimt av sol der oppe, og mørke brakker kom til syne på den store plassen. Jeg fikk øye på en fabrikkpipe som så ut som om den rakk helt opp til den grå himmelen og forsvant. Som et slags gjensyn, en liten glede over en sånn pipe som minnet om fabrikken på Bøn, pipa der og lukten av cellulose.

Ingen fortalte meg at det var pipa til krematoriet.

Vi måtte stille opp på denne tomme plassen, alle femtiåtte, like utenfor en lang, grå brakke. Jeg skalv av kulde, knærne hadde en underlig knekk, jeg klarte ikke å rette meg opp. Da jeg kikket ned, så jeg at frakken hadde fått en flenge nederst og at fôret flagret rundt anklene mine. En elegant tysker dukket opp, med svarte hansker, høye ridestøvler og pisk. Hunden som fulgte etter ham, en stor og blank schæfer, gikk løs, stoppet når han stoppet og gikk når han gikk. Tyskeren tok oss med inn i brakka. Han sa ikke noe, bare viftet med pisken, og vi fulgte ham, like tause og lydige som schæferen. Inne i brakka sto flere tyskere og brølte at vi skulle ta av oss klærne, som om vi skjønte tysk bedre hvis de ropte høyt nok, og merkelig nok gjorde vi det. Jeg mistet fotfeste et øyeblikk, støttet meg mot veggen, og fikk et sviende rapp over fingrene av pisken til tyskeren. Jeg snudde meg, holdt nesten på å slå tilbake. Tyskeren smilte til meg, som om han leste blaffet av raseri i øynene mine og moret seg over min hjelpeløshet.

Så sto jeg der splitter naken, klokken og fyllepennen ble lagt i en pose, og noen tok fra meg klærne. Det var kanskje det verste, å bli fratatt alt, den tynne frakken, de slitte skoene og fyllepennen, særlig fyllepennen, konfirmasjonspresangen fra bestemor. Den hadde vært så god å kjenne på, bare vite at den var der. Jeg holdt hendene foran skrittet, selv om vi bare var menn. Vi sto sånn alle sammen, skjulte oss. Vi fikk beskjed om å stille oss med nesa inn mot veggen. Jeg så en edderkopp pile inn i en sprekk og bli borte, helt ubesværet, og like etter ble jeg dyttet inn i et nytt rom. Gulvet var kaldt, sleipt, og jeg var redd for å falle. Fremdeles holdt jeg hendene foran skrittet, som om kjønnsdelene mine var det eneste private jeg hadde igjen. Vi sto i kø foran en dør, og langsomt begynte vi å bevege oss inn i et nytt rom. Da de første kom ut igjen, måtte jeg nesten le, eller gråte. De var så fremmede, de som kom ut av det rommet, uten hår på hodet, glattbarberte skritt og bryst, og øyne som virket altfor store i ansiktet.

Da Sofus passerte, smilte jeg ikke lenger. Sofus så på meg med redde øyne, nesten svarte. Og så var det min tur til å gå inn den døra.

Tyskeren der inne hilste ikke, sto bare klar med klippemaskinen i den ene hånden og en haug av hår rundt føttene, aller øverst lå de røde fjonene til Sofus. Håret virket nesten levende, jeg fikk lyst til å ta det opp og rope på Sofus. Mannen klippet fort og snakket ikke, og jeg kjente metallet skli over hodebunnen. Håret falt over skuldrene, nedover ryggen, kilte og klødde litt, før det dalte over håret til Sofus. Hodet ble kaldt og lett, lite. Maskinen skar ned i hodebunnen og tyskeren børstet meg fort med hånden over ryggen før han snudde meg rundt. Sa fremdeles ikke et ord, bare viste meg at jeg måtte fjerne hendene fra skrittet, viste meg at jeg måtte skreve. Maskinen grafset mellom beina mine, og jeg torde ikke å kikke ned, torde nesten ikke puste. Han var rask og effektiv, og jeg håpet at alt var der det skulle være, ventet på at han skulle bli ferdig. Måtte løfte armene etterpå, håret skulle vekk der også. Jeg kjente at det lugget. Tyskerne var livredde for lus. Lus betydde smitte, epidemier, og lus likte seg i hår, fikk jeg høre senere.

Los, los! skrek han plutselig og viftet med hånden igjen, og jeg skyndte meg ut. Inn i dusjen. Der sto det flere menn uten hår, rare, magre menn med barberte hoder og tynne halser. Vannet var som is, jeg skrek nesten da vannstrålen traff ryggen. Det var ikke noe å tørke seg med, så jeg snublet ut av dusjen til sebratøyet som var lagt frem til oss alle.

Jeg fikk stripete bukse og stripete jakke, en løvtynn underbukse, en stripete, tynn frakk og en stripete lue. Jeg holdt klærne med begge hender, og det kjentes ut som om de kunne angripe meg. Noe ville forsvinne med en gang jeg tok på meg disse klærne. Da var jeg ikke gutten fra Nordstrand lenger. Heller ikke den gutten Mia kjente fra Bøn, han som fikk henne til å le den dype latteren når han sa noe hun syntes var morsomt. Jeg måtte lene meg mot veggen og forsøkte å træ leggen ned i buksebeinet. Buksestoffet klistret seg til den våte huden, så det var nesten umulig å få buksene på selv om de passet. En tynn frakk, tynnere enn vårfrakken min, uten fôr. Og fotkluter. Jeg kunne ikke begripe hva det var, men skjønte etter hvert at disse fillene var sokker vi skulle surre rundt foten. Jeg fikk trebånner, og måtte skyve beina for at de skulle sitte på foten. Jeg skyflet ut sammen med de andre mens trøya limte seg til den våte ryggen og buksa festet seg til lår og legger. Jeg forsøkte å dra buksa over de bare, våte anklene, få den ned mot foten, men den ville ikke nedover. Los, los! Hele tiden ropte de. Men vi klarte ikke å gå fortere, ikke med trebånnene som ikke ville gå like fort som føttene og med fotkluter i klumper rundt tærne.

Det var iskaldt ute på den åpne plassen, der tynn, blank is skinte på vannpyttene. Vi stilte opp utenfor brakkene, og jeg orket ikke å tenke på hvor mye jeg frøs. Det var som om den våte kroppen min krøkte seg under klærne og huden stivnet bak på ryggen. Jeg forsøkte å dra buksa nedover igjen, men buksa ville ikke lenger ned. Jeg kunne ikke kjenne anklene, og lurte på om jeg kunne putte hendene i lommen på frakken, dra den rundt meg, om noen ville se det, om det var feil. Jeg ville ikke gjøre noe som var feil. Jeg kunne ikke se noen tyskere. Vinden kom i isende, harde kast, kom i store gufs mellom brakkene. Frakk uten fôr, ingen strømper og bukser som blafret rundt leggene. Vinden blåste tvers gjennom alt sammen. Vi hadde ikke noe å skjule oss bak, ingen ly for vinden, bare ryggen til mannen foran. Jeg visste ikke hvor lenge jeg kunne stå sånn. Ingen følelse i tær og fingre, ingen følelse av tid. Jeg klarte ikke å røre meg. Det var som om kulda hadde satt seg fast i kroppen, og var blitt en del av meg. Jeg lurte på, hvis jeg virkelig konsentrerte meg, kunne jeg da tenke bort kulda, tvinge meg selv til å være et annet sted, tvinge varmen gjennom kroppen? Jeg hørte en hviske bak meg, kunne ikke snu meg, men jeg hørte godt hva han sa. Kan du ikke spørre? hvisket stemmen. Og jeg hørte at han hakket tenner mens han snakket, kan du ikke spørre om de har glemt oss? Jeg måtte bare riste på hodet, selv om jeg lurte på det samme selv. Jeg kunne ikke stikke meg frem, kunne ikke spørre, kunne ikke risikere noe. Så jeg ble stående helt stille, og så beina til mannen foran meg skjelve inni de stripete buksene. Han hadde forsøkt å surre fotklutene rundt føttene, men de hadde falt av og lå halvveis ned i søla. Han prøvde å få hendene inn i ermene på frakken. Mannen ved siden av meg svingte sakte fra side til side. Snart ville han falle, og ingen kunne hjelpe ham opp. Jeg lurte på om vi alle kom til å dø der på den plassen, om noen ville bry seg om det.

Da luktet jeg mat. Jeg ville ikke åpne øynene, ville bare stå der og trekke inn den vidunderlige duften som fylte hele meg. Da det klirret i metall, åpnet jeg øynene. Noen kom med suppe, et digert spann med suppe, og det dampet fra spannet. Jeg hadde nesten glemt hvor sulten jeg var, det var som om kulda tok bort alle andre tanker, som om den fylte magen. Jeg fikk en bolle i hendene, en glassaktig, skitten, fettet bolle, med store, mørke sprekker og noe stivnet, brunt langs kanten. Jeg fikk en skje. Jeg holdt rundt den varme suppebollen med stive fingre, livredd for å miste den, kjente varmen stikke i fingrene, i neglene, mot håndleddene og oppover armene. Jeg klarte å spise. Kjente suppen renne nedover strupen, en varm strøm helt ned i magen. Den smakte vann, skittent, varmt vann. Noen bleke kålbiter fløt rundt. Jeg skrapte bollen.